Постанова                                               
Іменем України                                        
 
05 квітня 2023 року                                                                      
м. Київ
                                                                                                           
справа № 2-12341/10
провадження № 61-4006св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,                   Стрільчука В. А.,   
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТК», Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради,
третя особа - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району міста Дніпропетровська,
особа, яка подавала апеляційну скаргу - Дніпровська міська рада,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скочко Ольги Анатоліївни на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року у складі судді Ткаченко І. Ю. та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Деркач Н. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК», Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району міста Дніпропетровська, про визнання права власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у липні 2010 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з нього на користь Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради 98 184 грн в рахунок викупу нежитлового приміщення за вказаною адресою.
Зазначений позов ОСОБА_1 обґрунтував тим, що 01 вересня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТК» (далі - ТОВ «ТК») (замовник) та ОСОБА_1 (підрядник) було укладено договір підряду, за яким останній зобов`язався провести капітальний ремонт нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а замовник зобов`язується прийняти закінчені ремонтні роботи в строк і в порядку, визначені цим договором та оплатити їх. 
ОСОБА_1 вказував, що виконав ремонтні роботи на загальну суму                           134 772 грн. 
Підписанням акта приймання виконаних робіт замовник підтвердив, що претензій до якості виконаних робіт він не має. 
У серпні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ТК» з листом-претензією, в якому просив здійснити оплату вартості виконаних робіт, однак розрахунку зроблено не було. 
Оскільки, ОСОБА_1 здійснив поліпшення об`єкта оренди, вартість якої перевищує 25 % залишкової вартості об`єкта, вважає, що за ним необхідно визнати право власності на спірне нежитлове приміщення та стягнути з нього на користь виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради 98 184 грн у рахунок викупу зазначеного приміщення.
 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська заочним рішенням                               від 28 жовтня 2010 року позов задовольнив.
Визнав за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення 
№ 2 - магазин з кафетерієм, загальною площею 103,9 кв. м, яке складається з: літера «А-2», «А^1-2» (поз. 1-11 площею 73,6 кв. м), літера «А^2-1» прибудова                                         (поз. 13 площею 21,0 кв. м), літера «А^3-1» прибудова (поз. 14 площею 5,0 кв. м), літера «А^4-1» прибудова (поз. 12 площею 4,3 кв. м), розташоване на першому поверсі в житловому будинку літера «А-2» та ґанки літери «а^2», «а^3», на АДРЕСА_1 , без додаткових актів введення в експлуатацію.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради 98 184 грн у рахунок викупу нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 .
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач здійснив поліпшення об`єкта оренди, вартість якого перевищує 25 % залишкової вартості об`єкта.
Також суд зазначив про те, що з позивача слід стягнути на користь Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради грошові кошти у розмірі 98 184 грн, виходячи із розрахунку різниці між останньою експертною оцінкою та вартістю робіт з поліпшення зазначеного нежитлового приміщення.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду Дніпровська міська рада у вересні                      2019 року подала апеляційну скаргу.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 27 вересня 2019 року відмовив у прийнятті апеляційної скарги Дніпровської міської ради (особи, яка не брала участі у справі).
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення від 28 жовтня 2010 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не вирішував питання щодо прав, свобод, інтересів або обов`язків Дніпровської міської ради.
Верховний Суд постановою від 09 вересня 2020 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнив. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року скасував, справу направив до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції передчасно відмовив у прийнятті апеляційної скарги, оскільки лише в межах відкритого апеляційного провадження суд має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 05 жовтня 2020 року поновив Дніпровській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 жовтня 2010 року. Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 жовтня 2010 року у цій справі залишив без руху та встановив строк десять днів з моменту отримання копії ухвали для усунення вказаних в ній недоліків.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 26 жовтня 2020 року відкрив провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 жовтня 2010 року у цій справі.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 12 березня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради, яка не брала участі у справі, на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 жовтня 2010 року у цій справі закрив.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що Дніпровська міська рада на час звернення до суду з апеляційною скаргою не надала доказів на підтвердження свого права на нежитлове приміщення.                              
Верховний Суд постановою від 06 жовтня 2021 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнив. Постанову Дніпровського апеляційного суду                                      від 12 березня 2021 року скасував, справу передав для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що звертаючись із апеляційною скаргою на заочне рішення Дніпровська міська рада посилалася на те, що спірне нерухоме майно, на яке вказаним рішенням визнано право власності за ОСОБА_1 , розташоване на земельній ділянці, яка належить до земель комунальної власності, тобто належить територіальній громаді міста.
Згідно з пунктом 2.2 типового договору оренди комунального майна                                           від 30 листопада 2003 року, укладеного між Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (орендодавець) і ТОВ «ТК», передача майна в оренду не тягне за собою передачу орендарю права власності на це майно. Власником є територіальна громада міста Дніпропетровська в особі міської ради, а орендар володіє і користується ним протягом строку оренди.
Апеляційний суд вказаного не врахував та дійшов передчасного висновку про закриття апеляційного провадження.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 18 січня 2022 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнив. Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 жовтня 2010 року скасував.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК», Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району міста Дніпропетровська, про визнання права власності відмовив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір                                   у сумі 7 871 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції фактично вирішив питання щодо прав та інших осіб без їх залучення до справи.
Визнаючи за підрядником право власності на спірну нерухомість, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що договір підряду не може бути підставою для набуття права власності позивачем.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Скочко О. А. у травні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на  ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що апеляційним судом не було враховано правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 19 червня 2019 року у справі                                  № 2-1678/05 та у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі                             № 2-2018/06, від 15 квітня 2020 року у  справі № 638/11409/15-ц, від 13 травня                     2020 року у справі № 2-2761/09, від 03 лютого 2021 року у справі № 376/1680/16-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 2-1499/08, від 30 липня 2020 року у справі                            № 524/10259/15-ц, від 11 червня 2020 року у справі № 2-о-192/2008, від 10 червня 2020 року у справі № 742/1949/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі                                                № 638/11409/15-ц, від 04 березня 2021 року у справі № 295/1425/14-ц, згідно з якими незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.
Апеляційний суд визнав поважними причини пропуску строку звернення із апеляційною скаргою.
Дніпровська міська рада протягом тривалого часу не здійснила жодних дій з повернення майна у комунальну власність, хоча відповідно до своїх повноважень мала об`єктивну можливість знати про вибуття спірного майна із свого володіння.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Від Дніпровської міської ради у липні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною, обґрунтованою та такою, що не підлягає скасуванню, оскільки судом встановлено, а позивачем не спростовано, що власником спірного нерухомого майна є міська рада.
Виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада, яка не була залучена до участі у розгляді справи.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 15 червня 2022 року відкрив провадження у цій справі за касаційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Скочко О. А. на  ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року і витребував її матеріали із Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.
Справа № 2-12341/10 надійшла до Верховного Суду 30 червня 2022 року.
Верховний Суд ухвалою від 13 вересня 2022 року справу призначив до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Верховний Суд ухвалою від 21 вересня 2022 року зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21).
Верховний Суд ухвалою від 15 березня 2023 року поновив касаційне провадження у цій справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з пунктами 2.2 Типового договору оренди комунального майна                                               від 30 листопада 2003 року та від 03 листопада 2005 року, укладених між Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (орендодавець) і ТОВ «ТК», передача майна в оренду не тягне за собою передачу орендарю права власності на це майно. Власником є територіальна громада міста Дніпропетровська в особі міської ради, а орендар володіє і користується ним протягом строку оренди.
Актом обстеження житлового будинку з метою встановлення його відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання його непридатним для проживання від 04 жовтня 2006 року, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 20 жовтня 2006 року, встановлено, що квартира АДРЕСА_2 не придатна для проживання. Вказану квартиру можливо перевести в нежитловий фонд при наявності технічної документації.
Між ТОВ «ТК» (замовник) та ОСОБА_1 (підрядник) 01 вересня 2006 року було укладено договір підряду, за яким останній зобов`язався провести капітальний ремонт нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а замовник зобов`язується прийняти закінчені ремонтні роботи в строк і в порядку, визначені цим договором та оплатити їх. 
З акта приймання виконаних робіт до договору підряду встановлено, що ремонтні роботи виконані на загальну суму 284 772 грн. Підписанням даного акта замовник підтверджує, що претензій до якості виконаних робіт він не має.
У серпні 2007 року ОСОБА_1 звернувся з листом-претензією до ТОВ «ТК» з проханням здійснити оплату вартості виконаних робіт. 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ним було здійснено поліпшення об`єкта оренди, вартість якої перевищує 25 % залишкової вартості об`єкта, тому за ним необхідно визнати право власності на спірне нежитлове приміщення і стягнути з нього на користь Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради 98 184 грн у рахунок викупу зазначеного нежитлового приміщення. 
Апеляційним судом також встановлено, що власником спірного нежитлового приміщення є Дніпровська міська рада.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).
Аналіз норм ЦК України свідчить, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
За правилами статті 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, на підставі рішення суду не породжується, а підтверджується наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Відповідно до вимог частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що власником спірного нежитлового приміщення є Дніпровська міська рада.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Таким чином, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.
Враховуючи викладене апеляційний суд, встановивши, що власником спірного нежитлового приміщення є Дніпровська міська рада, дійшов правильного висновку про вирішення судом першої інстанції прав Дніпровської міської ради, яка не була залучена до участі у справі.
Також обґрунтованим є висновок апеляційного суду, що договір підряду не може бути підставою для набуття права власності ОСОБА_1 .
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не було враховано правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові                        від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 та у постановах Верховного Суду                       від 27 січня 2021 року у справі № 2-2018/06, від 15 квітня 2020 року у справі                               № 638/11409/15-ц, від 13 травня 2020 року у справі № 2-2761/09, від 03 лютого                2021 року у справі № 376/1680/16-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 2-1499/08, від 30 липня 2020 року у справі № 524/10259/15-ц, від 11 червня 2020 року у справі                                            № 2-о-192/2008, від 10 червня 2020 року у справі № 742/1949/15-ц, від 15 квітня                       2020 року у справі № 638/11409/15-ц, від 04 березня 2021 року у справі                                           № 295/1425/14-ц, згідно з якими незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення, суд касаційної інстанції відхиляє.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21), … [територіальна громада міста Львова не брала участі у справі (не була її стороною), але щодо неї суд вирішив питання про її право власності. Тобто вона є стороною ініційованого позивачкою спору. Відповідачами визначені філія Центру державного земельну кадастру та територіальний орган Державного агентства земельних ресурсів України, які є неналежними за вимогою позивачки. Ні міськрада, ні інший орган місцевого самоврядування Львова не були залученими до участі у справі. З огляду на вказане для визначення межі строку на апеляційне оскарження абзац третій частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції Закону № 4176-V незастосовний. Перебіг строку на апеляційне оскарження судового рішення                           від 07 серпня 2009 року для територіальної громади міста Львова розпочався згідно з матеріалами справи з моменту отримання копії цього рішення 03 вересня 2018 року. А 02 жовтня 2018 року Львівська міська рада подала таку скаргу. Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано поновив їй строк на апеляційне оскарження з метою захисту прав та інтересів територіальної громади Львова].
З матеріалів справи встановлено, що Дніпровська міська рада не брала участі у справі (не була її стороною), але щодо неї суд вирішив питання про її право власності.
Копію заочного рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська                     від 28 жовтня 2010 року представник Дніпровської міської ради отримав 28 серпня 2019 року (аркуш справи 114, том 1), а апеляційну скаргу Дніпровська міська рада подала 06 вересня 2019 року, тому, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного суду, викладену у постанові від 14 грудня 2022 року у справі                             № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21), апеляційний суд обґрунтовано поновив строк на апеляційне оскарження.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, її доводи зводяться до переоцінки доказів та встановлення інших обставин ніж ті, що були встановлені апеляційним судом, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, відповідно касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скочко Ольги Анатоліївни  залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
ГоловуючийА. І. Грушицький    Судді:І. В. Литвиненко     Є. В. Петров    В. В. Пророк   В. А. Стрільчук |