Постанова
Іменем України
 
07 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 200/12288/19
провадження № 61-11030св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, 
третя особа - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 жовтня 2021 року у складі судді Кондрашова І. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якому просили зняти арешти, накладені на майно ОСОБА_2 , та вилучити відповідні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Свої вимоги обґрунтовували тим, що 14 березня 2007 року                      ОСОБА_2 уклав із акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», кредитний договір, за яким отримав кредит у розмірі                        1 000 000,00 доларів США зі сплатою 12,50 % річних та терміном повернення до 13 березня 2028 року.
Кредитний договір забезпечений договором іпотеки, предметом якого є домоволодіння, загальною площею 478 кв. м, житловою площею 98,3 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 .
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від                        15 січня 2014 року, ухвленим у справі № 200/3923/13-ц, із                     ОСОБА_2 на користь АКІБ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 6 487 692,30 грн.  
17 липня 2015 року на підставі виконавчого листа № 200/3923/13-ц, виданого 03 липня 2015 року Бабушкінським районним судом                                    м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2                                              6 487 692,30 грн, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області                  Соловей О.О. відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 та винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника, а також оголошено заборону на його відчуження, в межах суми стягнення.
30 травня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачеві, у зв`язку з неможливістю звернення стягнення на майно, що перебуває в іпотеці. Питання про знаття арештів не вирішувалось.
04 серпня 2016 року державний виконавець відкрив виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 відносно боржника ОСОБА_2 та                20 квітня 2017 року - виніс постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, а саме: домоволодіння по АДРЕСА_1 . У цей же день винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, у зв`язку із неможливістю звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки в приміщенні зареєстровані малолітні діти. Питання про зняття арештів виконавець не вирішував.
Зазначали, що 29 травня 2019 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінстрим» укладено договір факторингу № 290519/1Д, відповідно до якого АТ «УкрСиббанк» зобов`язалося передати фактору ТОВ «Фінстрим» право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором від 14 березня     2007 року на загальну суму 757 889,03 доларів США (основний борг) та                     779 146,05 доларів США (проценти), а ТОВ «Фінстрим» зобов`язалося прийняти права вимоги та в їх оплату надати кошти в розпорядження банку.
29 травня 2019 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінстрим» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого АТ «УкрСиббанк» передало ТОВ «Фінстрим» права вимоги до боржника ОСОБА_2 за договором іпотеки від 14 березня 2007 року.
29 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінстрим» укладений договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення, за умовами якого ТОВ «Фінстрим» зобов`язалося за дорученням ОСОБА_1 за комісійну винагороду вчинити за рахунок комітента від свого імені правочини з первісним кредитором щодо набуття права вимоги до позичальника за кредитним договором, а також до іпотекодавця за договором забезпечення за ціною, не більше узгодженої сторонами, що становить 3 960 925,05 грн, у строк до 29 травня 2019 року включно.
На підставі укладеного договору ОСОБА_1 отримала на зберігання оригінали договорів кредиту та іпотеки від 14 березня 2007 року, розрахунків заборгованості, інших документів, а отже стала новим кредитором ОСОБА_2 .
Позивачі вважають, що, у зв`язку з укладанням договору комісії та передачі ОСОБА_1 усіх оригіналів документів, відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» є підстави для зняття арештів, що були накладені на майно боржника на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 17 липня              2015 року ВП № НОМЕР_1, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04 серпня 2016 року                             ВП № НОМЕР_2.
Посилаючись на наведене, просили позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від                          19 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для зняття арештів, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2014 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_1 не набула правового статусу кредитора за договором споживчого кредиту від 14 березня 2017 року, не є власником іпотечного майна, а тому не має права вимагати зняття арештів з майна.
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2021 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
03 листопада 2022 року представник ОСОБА_1 та                  ОСОБА_2 - адвокат Келембет І. М. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року в справі                  № 922/5723/14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні справи.
АТ «УкрСиббанк» не має фінансових та майнових претензій до ОСОБА_2 з приводу виконання умов кредитного та іпотечного договорів від 14 березня 2007 року. Крім того, станом на 01 листопада                  2022 року іпотека та обтяження за договором іпотеки від 14 березня                 2007 року припинено.
Доводи інших учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 25  листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 200/12288/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - Акціонерне товариство «УкрСиббанк», про зняття арешту з майна.
Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2023 року справу № 200/12288/19 призначено до судового розгляду.
Обставини справи, встановлені судами
Суди попередніх інстанцій установили, що 14 березня 2007 року ОСОБА_2 уклав із АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк»,  договір споживчого кредиту, за умовами якого отримав кредит у розмірі 1 000 000,00 доларів США зі сплатою 12,50 % річних та терміном повернення до 13 березня 2028 року.
Кредитний договір забезпечений договором іпотеки, предметом якого є домоволодіння, загальною площею 478 кв. м, житловою площею 98,3 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 .
У зв`язку із посвідченням договору іпотеки нотаріус наклав заборону на нерухоме майно, яке виступає предметом іпотеки, що підтверджено Інформаційною довідкою від 29 травня 2019 року.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2014 року у справі № 200/3923/13-ц задоволено позов АКІБ «УкрСиббанк» та стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 6 487 692,30 грн та судовий збір 3 441,00 грн.
17 липня 2015 року на підставі виконавчого листа № 200/3923/13-ц, виданого 03 липня 2015 року Бабушкінським районним судом                                    м. Дніпропетровська, державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відкрив виконавчі провадження ВП № № НОМЕР_1 НОМЕР_2, в рамках яких наклав арешт на все майно ОСОБА_2 й оголосив заборону на його відчуження. Відповідні обтяження зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про обтяження  від 20 квітня 2017 року № 20058110 та від 21 липня 2015 року № 10496372).
Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від                        30 травня 2016 року виконавчий лист № 200/3923/13-ц повернуто стягувачу ПАТ «УкрСиббанк».
Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від                       20 квітня 2017 року виконавчий лист № 200/3923/13-ц повторно повернуто стягувачу.
Підставою повернення виконавчих листів слугувало те, що державний виконавець не виявив за боржником рухомого та іншого майна, на яке б можна було звернути стягнення, а звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є неможливим, оскільки в будинку зареєстровані діти й органи опіки та піклування не надали дозвіл на реалізацію цього нерухомого майна.
29 травня 2019 року між ОСОБА_1 (комітент) та ТОВ «Фінстрим» (комісіонер) укладено договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення, відповідно до пункту 2.1 якого комісіонер за дорученням комітента зобов`язується за комісійну винагороду вчинити за рахунок комітента від свого імені правочини з первісним кредитором щодо набуття права вимоги до позичальника за кредитним договором, а також до іпотекодавця за договором забезпечення за ціною, не більше узгодженої сторонами, що становить 3 960 925,05 грн.
За актом приймання-передачі документів за договором комісії     ОСОБА_1 отримала оригінали договору про надання споживчого кредиту, додаткової угоди, договору іпотеки, матеріали кредитної справи, оригінали процесуальних документів.
Згідно з актом приймання-передачі прав вимоги від 29 травня 2019 року ОСОБА_1 набула право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 14 березня 2007 року № 11127738000 до боржника ОСОБА_2 
29 травня 2019 року ТОВ «Фінстрим» на адресу ОСОБА_2 направило повідомлення про те, що всі права вимоги АТ «УкрСиббанк» до боржника відступлені ОСОБА_1 
25 липня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 26 липня 2019 року із заявами про зняття арешту з майна, на які отримали відмову через відсутність підстав для його зняття.
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження оскаржених у цій справі судових рішень є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року в справі № 922/5723/14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, суди встановили, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебували виконавчі провадження               ВП № № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Бабушкінським районним судом  м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» кредитної заборгованості у розмірі  6 487 692,30 грн. У ході примусового виконання судового рішення 21 липня 2015 року та 20 квітня 2017 року державний виконавець виніс постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження.
Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що ОСОБА_2 був відповідачем у цивільній справі № 200/3923/13-ц, яка розглядалася Бабушкінським районним судом  м. Дніпропетровська, і, відповідно, боржником у зазначених виконавчих провадженнях.
Розглядаючи спір за його позовом про зняття арешту, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ОСОБА_2 , який є  боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Тобто, він не може виступати позивачем у цій справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно ОСОБА_2 , який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, тому провадження у справі в частині заявлених                      ОСОБА_2 вимог підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Аналогічні правові висновки зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі                                       № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).
Підставою для звернення ОСОБА_1 із позовом, який розглядається у цій справі, стало накладення державним виконавцем арешту на майно, що належить на праві власності боржнику                ОСОБА_2 , в межах виконавчих проваджень ВП № № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 із виконання виконавчого листа № 200/3923/13-ц, виданого                       03 липня 2015 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку кредитної заборгованості.
ОСОБА_1 , зокрема, зазначала, що на підставі укладеного з ТОВ «Фінстрім» договору отримала на зберігання оригінали договорів кредиту та іпотеки від 14 березня 2007 року, розрахунки заборгованості та інші документи, тому стала новим кредитором боржника. Накладений державним виконавцем арешт на майно боржника порушує її права, у зв`язку з чим просила цей арешт зняти.
Встановивши відсутність підстав для зняття арештів через відсутність доказів виконання рішення Бабушкінського районного суду                                           м. Дніпропетровська від 15 січня 2014 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , враховуючи, що ОСОБА_1 не набула правового статусу кредитора за договором споживчого кредиту від                             14 березня 2017 року та не є власником іпотечного майна, суд першої інстанції з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що остання не має права вимагати скасування (зняття) арештів майна та відмовив у задоволенні позову.
Між тим, у статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З наведеного слідує, що суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
 Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). 
Зазначена норма є спеціальною, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень у особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи і у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Під час розгляду цієї справи суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 не набула правового статусу кредитора за договором споживчого кредиту від 14 березня 2017 року, укладеного між ним та банківською установою, та не є власником спірного майна. 
Відмовляючи у задоволенні позовуОСОБА_1  через ненабуття нею правового статусу кредитора за договором споживчого кредиту, суди першої та апеляційної інстанції, при цьому, не звернули увагу на те, що позивачка вважає себе кредитором  у зв`язку із набуттям нею права вимоги до ОСОБА_1 , проте не посилається на те, що спірне майно, на яке накладений арешт, належності саме її, а не боржникові. Більш того, позивачка наполягає на тому, що майно належить на праві власності боржнику, проте вона набула права вимоги до нього й не має будь-яких претензій, тому вважає накладений арешт в межах виконавчого провадження таким, що порушає її права як кредитора. 
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту необхідно було відмовити у зв`язку із тим, що позивачка як особа, яка набула право вимоги за кредитним договором до боржника, проте не є  власником майна та не заявляє про це, не володіє майном з підстав, передбачених законом, не може ставити питання про звільнення майна з під арешту, відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Такі вимоги в обраний позивачкою спосіб задоволенню не підлягають.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов правильного по суті висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , але помилився у мотивах такого рішення, що свідчить про наявність підстав для зміни мотивувальної частини судових рішень в указаній частині шляхом викладення її в редакції цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених        статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені без додержання норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення вимог ОСОБА_2 підлягають скасуванню, а провадження у справі в цій частині - закриттю; в частині позовних вимог, пред`явлених ОСОБА_1 , - зміні шляхом викладення їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 255, 256, 400, 409,  412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від                      19 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від                  05 жовтня 2022 року в частині заявлених ОСОБА_2 позовних вимог скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_2  до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - Акціонерне товариство «УкрСиббанк», про зняття арешту з майна закрити.
Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від                       19 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від                  05 жовтня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1  до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Ю. Тітов