ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/5122/22                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Виноградова Д.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  22 травня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,                            
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04.10.2018 року по 17.05.2022 включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.10.2018 року по 17.05.2022 року включно.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що його було виключено зі списків військової частини 03.10.2018 року, а останню виплату відповідачем здійснено 18.05.2022 року, таким чином Військовою частиною НОМЕР_1 затримано розрахунок з 04.10.2018 року по 17.05.2022 року на 1322 днів. На думку позивача, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпПУ. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року  адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04.10.2018 року по 17.05.2022 року включно.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 84 638,95 (вісімдесят чотири тисячі шістсот тридцять вісім) грн 95 коп.
У задоволенні решти позовних вимог  відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 звернулася із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що  Кодекс законів про працю України  не поширюється на військовослужбовців, так як вони не перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу.
Зазначає, що оскільки при здійсненні розрахунків позивач ніяких претензій до Військової частини НОМЕР_1 не мав, рапорту про не виключення його із списків військової частини до повного розрахунку командуванню не подавав, тому його згідно вимог чинного законодавства було звільнено у запас з лав ЗСУ та виключено із списків військової частини.
Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2023 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 26 березня 2023 року.
Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній  матеріалами в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд апеляційної інстанції, дійшов наступних висновків.
Як встановлено судом і вбачається з наявних матеріалів справи,  ОСОБА_1 з 17.12.2004 по 03.10.2018 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу Командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) Міністерства оборони України від 03.10.2018 №213 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Також судом першої інстанції встановлено, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.08.2021 у справі №620/5426/21, яке скасоване в частині постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 18.02.2022, позовні вимоги позивача задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 03.10.2018 включно; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 03.10.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5  постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
На виконання зазначеного рішення суду відповідачем 18.05.2022 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі  84 638,95 грн шляхом безготівкового зарахування на картковий рахунок позивача спірної компенсації.
Вважаючи, що фактичний розрахунок здійснений відповідачем не у день звільнення, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд першої інстанції приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, мотивував своє рішення тим, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.10.2018 по 17.05.2022, оскільки остаточний розрахунок з позивачем був проведений не в день звільнення з військової служби, що свідчить про протиправні дії відповідача.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України  закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII         (далі - Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Як зазначено у частині першій  статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями         цих прав і свобод, закріпленими в  Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до  статті 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування  в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами  КЗпП України.
Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.
Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47  КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в  статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що на дату звільнення позивача зі служби, індексація грошового забезпечення не була нарахована позивачу.
Відповідачем на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.08.2021 у справі №620/5426/21 здійснено виплату індексації грошового забезпечення за період з 04.10.2018 по 17.05.2022 року в сумі 84 638,95 грн., право на яку позивач отримав під час проходження служба та яка не була виплачена з вини відповідача 03.10.2018 року під час розрахунку при звільненні.
Зазначене підтверджується повідомленням про надходження індексації грошового забезпечення..
Таким чином, остаточний розрахунок щодо виплати позивачу індексації грошового забезпечення був здійснений відповідачем 18.05.2022 року.
Як правильно вказав суд першої інстанції, дійсно, наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачені частиною другою  статті 117 КЗпП України.
Щодо доводів апелянта про те, що на військовослужбовців не поширюються норми  Кодексу законів про працю України, колегія суддів зазначає наступне.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування норм статей    116    та    117 КЗпП України    як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Розглядаючи цю справу, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України.
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що апелянт не оскаржує обраний позивачем та прийнятий судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача.
Тобто, фактично, сума, що підлягає нарахуванню та виплаті позивачу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого    Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, відповідачем не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає оцінку висновкам суду першої інстанції в цій частині.
Доводи апеляційної скарги полягають виключно у відсутності у позивача права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
За правилами    статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України    суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

суддя                                        В.П.Мельничук

суддя                                        О.М.Оксененко