Справа № 463/1698/21                                Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О. 
Провадження № 22-ц/811/2836/22                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: ОСОБА_1 , 
прокурора Львівської обласної прокуратури - Яворського Я.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 вересня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2008 року у справі № 2а-1041/08 Винниківську міську раду та Виконком Винниківської міської ради зобов`язано поновити її на посаді заступника міського голови міста Винники з соціально-економічних питань з 16 квітня 2005 року та виплатити середньомісячну заробітну плату та моральну шкоду, відновити знищену трудову книжку. Однак вищезазначене рішення суду відповідачами не виконано, у зв`язку з чим в Єдиний реєстр досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 382 КК України № 12015140040003276, однак вона неодноразово зверталася в органи прокуратури, дізнання та суду щодо неналежного розслідування кримінального провадження, внаслідок чого в Єдиний реєстр досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками. 1 ст. 175, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 212, ч. 1 ст. 212-1, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України за № 42019141040000044.
Зазначає, що в кримінальному провадженні № 42019141040000044 їй не надіслано постанови про визнання її потерпілою, слідчі не проводили жодних слідчих дій, в результаті чого не подано обвинувального акту, незважаючи на наявність рішення Європейського суду з прав людини та рішень національних судів щодо визнання вини посадових осіб Винниківської міської ради та виконкому Винниківської міської ради. Вважає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними повноважень. На її думку, Прокуратура Львівської області не вжила жодних заході реагування щодо неправомірного закриття кримінальних проваджень, не скасовувала неправомірні процесуальні постанови слідчого та не зобов`язала слідчого подати клопотання про продовження судового розслідування та подання обвинувального акту щодо винних осіб. Вважає, що розмір моральної шкоди визначається з врахуванням обставин справи, але за час перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Звертає увагу, що внаслідок порушення її прав, не притягнення до відповідальності винних осіб, покривання злочинів та багаторічну судову тяганину вона стала інвалідом 2 групи кардіологічних захворювань пожиттєво, а відтак, їй спричинено моральну шкоду, розмір якої вона оцінює в 5 000 000 грн. 
З наведених підстав просить:
-відшкодувати за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури в розмірі 5 000 000 грн;
-зобов`язати Державну казначейську службу України списати в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 000 000 грн. 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Апелянт стверджує, що посадовими особами Винниківської міської ради, а також бездіяльністю правоохоронних органів та Львівської обласної прокуратури їй завдано моральної шкоди, яка полягає в ушкодженні здоров`я та отриманні другої групи інвалідності.
Вважає безпідставним, необґрунтованим висновок суду першої інстанції про неможливість встановити причину її захворювання, зважаючи на наявність гіперточніної хвороби, оскільки шкода її здоров`ю нанесена саме довготривалим невизнанням її потерпілою в кримінальних провадженнях, внаслідок чого з 28 жовтня 2014 року їй не виплачується пенсія по інвалідності, а відтак вона позбавлена засобів для існування, за постійної наявності емоційного навантаження та стресових ситуацій, які їй протипоказані згідно висновків МСЕК.
Вважає, що у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення суду, за що держава несе відповідальність, у потерпілої особи виникає право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави. При цьому держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту повинна дбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним. Вказує, що шкода, завдана незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб цих органів. Незважаючи на рішення Європейського суду з прав людини та національних судів, ні слідчі, ні прокурори не притягнуті до відповідальності за фальсифікацію та підробку документів в кримінальних провадженнях, в яких вона є потерпілою. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення на підставі викладених доводів. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення прокурора Яворського Я.Т. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Судом першої інстанції встановлено, що Першим слідчим відділом Територіального управління, розташованого у м. Львові, Державного бюро розслідувань, провадиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 квітня 2020 року за № 62020140000000434, за фактом можливих неправомірних дій працівників Личаківського ВП ГУНП у Львівській області та інших посадових осіб органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, а саме, незаконне, на думку заявниці, звільнення з роботи, невиконання судових рішень та неналежне проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях за заявами ОСОБА_2 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 212-1, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 382 КК України.
Судом також встановлено, що 28 квітня 2020 року з матеріалами кримінального провадження № 62020140000000434 були об`єднанні матеріали кримінальних проваджень №62020140000000435, 62020140000000436, 62020140000000437, 62020140000000438, 62020140000000439, 62020140000000440.
Матеріалами справи підтверджується, що 10 січня 2022 року постановою старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Панасюка Ю.В., було відмовлено у задоволені клопотання ОСОБА_1 від 01 січня 2021 року про визнання її потерпілою у кримінальному проваджені № 62020140000000434 /Т-2 а.с.56/.
Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Панасюка Ю.В. від 28 лютого 2022 року кримінальне провадження № 62020140000000434 від 23 квітня 2020 року було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 212-1, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 382 КК України /Т-3 а.с.10-12/.
Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2022 року у справі № 463/1164/22 за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого першого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Панасюка Ю.В. від 10 січня 2022 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою та з інших питань у кримінальному провадженні № 62020140000000434 від 23.04.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172, ч.1 ст.175, ч.1 ст.190, ч.1 ст.212-1, ч.1 ст.364, ч.1 ст.366, ч.2 ст.382 КК України, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. /Т-2 а.с.165-168/.
Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 04 липня 2022 року у справі № 463/3926/22 постановлено задовольнити скаргу ОСОБА_1 ; скасувати постанову старшого слідчого першого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Панасюка Ю.В. від 28 лютого 2022 року про закриття кримінального провадження № 62020140000000434 від 23.04.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172, ч.1 ст.175, ч.1 ст.190, ч.1 ст.212-1, ч.1 ст.364, ч.1 ст.366, ч.2 ст.382 КК України, в задоволенні решти вимог скарги відмовлено за безпідставністю. /Т-2 а.с.169,170/.
З виписки медичної картки амбулаторно (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 консультативної поліклініки Львівського обласного клінічного лікувально-діагностичного кардіологічного центру від 01 березня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 встановлений діагноз: стабільна стенокардія ІІІ ФК. Після інфарктний кардіосклероз. Гідроперікард. Недостатність метрального клапана (2+). Дегенеративні зміни аортального клапана (1+). Гіпертонічна хвороба ІІІ, ст. 3, ризик 4 (дуже високий) Гіпертензивне серце. СН ІІ Б, із зниженою систилогічною функцією лівого шлуночка /Т-1 а.с.48/.
З виписки медичної картки амбулаторно (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 Клінічної лікарні швидкої медичної допомоги м. Львова від 10 листопада 2021 року вбачається, що позивачу встановлено аналогічний вищевказаному діагноз /Т-2 а.с.83/.
ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності, загальне захворювання, безтерміново, що підтверджується довідкою до акту МСЕК серія 12 ААБ № 361566 від 21 жовтня 2020 року /Т-1 а.с.53/.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що незаконні, протиправні дії органу досудового розслідування та прокуратури у кримінальних провадженнях № 62020140000000434, 62020140000000435, 62020140000000436, 62020140000000437, 62020140000000438, 62020140000000439, 62020140000000440 при здійсненні досудового розслідування призвели до значного погіршення стану її здоров`я, до порушення її нормальних життєвих зв`язків, вимагали від неї додаткових зусиль для організації її життя, чим їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 5000000.00 грн.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частина першої статті 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Частина друга статті 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (абзац 2 частини 3 статті 23 ЦК України).
Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Згідно із частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Тобто, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, лише у випадках, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України. 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами, застосуванню підлягають правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Обгрунтовуючи позовні вимоги, а також вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_1 , як на правову підставу для їх задоволення, покликалася на Закон України від 01.12.1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Статтею 1 згаданого Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. 
Враховуючи підстави для відшкодування моральної шкоди, зазначені ОСОБА_1 у позовній заяві та її уточненнях, а також покликання апелянта в апеляційній скарзі, як на підставу стягнення моральної шкоди та її розрахунок на Закон України від 01.12.1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з тих підстав, що моральну шкоду завдано незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів державної влади, а саме, слідчими прокуратури Львівської області, Міністерства внутрішніх справ, є безпідставними, оскільки Закон України від 01.12.1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на спірні правовідносини не поширюється, що спростовує доводи апелянта в цій частині. 
Відповідно до частини 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану фізичній особі шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами покладається саме на державу.
Підставою для відшкодування шкоди згідно статей 1173, 1174 ЦК України є незаконність (протиправність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади чи його посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між незаконними (протиправними) рішеннями, діями чи бездіяльністю, та шкодою, а тому обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що така завдана саме незаконними (протиправними) рішеннями, діями чи бездіяльністю саме цього органу державної влади чи його посадовою особою.
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами завдання їй моральної шкоди відповідачами, зазначеними нею у позовній заяві, а також причинний зв`язок між шкодою і протиправними (незаконними), на думку позивача, рішеннями, діями (бездіяльністю) ГУНП у Львівській області, Львівською обласною прокуратурою, Державною казначейською службою України, що підтверджує ухвала слідчого судді від 01 квітня 2022 року про відмову у задоволені скарги ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові про відмову у визнанні позивача потерпілою у кримінальному провадженні № 62020140000000434 та ухвала слідчого судді від 04 липня 2022 року про задоволення скарги ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові про закриття вказаного кримінального провадження, тобто, процесуальні документи у кримінальних провадженнях приймалися саме старшим слідчим першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові.
Такий свій висновок суд першої інстанції обґрунтовував наступним. 
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
За змістом частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження.
За правилом частини 2 статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.
Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).
Суд першої інстанції вірно зазначив, що незгода позивача з рішеннями, прийнятими посадовими особами Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, які нею були оскаржені в порядку, передбаченому КПК України, та їх скасування в судовому порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції покликався на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між рішеннями, діями (бездіяльністю) відповідачів Львівської обласної прокуратури та структурами Міністерства внутрішніх справ України та шкодою, яка, за твердженням позивача, їй заподіяна, оскільки відповідачами, зазначеними ОСОБА_1 у позові, їх посадовими особами, процесуальні рішення у кримінальних провадженнях не приймалися.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам факт скасування судом рішення посадової особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій органів поліції та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що її права та інтереси були поновлені.
Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», якими встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд також покликався на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2022 року, якою у задоволені скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого від 10 січня 2022 року про відмову у визнанні її потерпілою у кримінальному провадженні № 62020140000000434 було відмовлено, що спростовує твердження про те, що слідчий неправомірно не вручив їй постанову про визнання її потерпілою у вказаному провадженні.
З врахуванням положень статей 1173, 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану фізичній особі шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами, покладається саме на державу.
Відповідно до ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин.
У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
В пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду.
Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).
До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20).
Слід зазначити, що Державна казначейська служба України є органом, який здійснює тільки списання коштів з Державного бюджету України й будь-яких незаконних дій щодо позивача не вчиняла.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/19 (провадження №12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.
Враховуючи вищенаведене, зміст позовних вимог, колегія суддів вважає, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, оскільки є самостійною юридичною особою, до обов`язків якої входить списання коштів з Державного бюджету України, і не може нести відповідальності за неправомірні рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування, прокуратури, суду.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18)).
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.
Правом на залучення співвідповідача чи заміну первісного відповідача наділений виключно позивач, суд з власної ініціативи без відповідного клопотання позивача чи за клопотанням відповідача, чи будь яких інших осіб не вправі змінювати коло відповідачів (залучати співвідповідача, замінювати відповідача, тощо).
Як зазначалося вище, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, і таким є орган, діями якого завдано шкоду. 
Матеріалами справи підтверджується, що розслідування та процесуальні рішення, які позивачка вважає незаконними, а саме, постанови старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні №62020140000000434 та про закриття кримінального провадження № 62020140000000434 від 23 квітня 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 212-1, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 382 КК України,проводилося та приймалися слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові.
З врахуванням вищенаведеного, зважаючи на зміст позовної заяви ОСОБА_1 , зазначені нею обґрунтування та підстави для відшкодування моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до участі у справі слід було залучити, як відповідача, Державне бюро розслідувань, з чим апелянт і погодилася в суді апеляційної інстанції.
Разом з тим, позивачка в суді першої інстанції клопотань про залучення Державного бюро розслідувань чи Територіального управління, розташованого у м. Львові, до участі у справі, як співвідповідачів, заміну відповідачів належними відповідачами, виключення з числа відповідачів Державну казначейську службу України, не заявляла, що є виключним правом лише позивача.
Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи, як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції позбавлений права на стадії перегляду справи в апеляційному порядку вирішувати питання щодо зміни сторін, які беруть участь в справі та залучати співвідповідача, то позивач не позбавлений права захистити свої права шляхом пред`явлення у встановленому законом порядку цього позову до належного відповідача, яким є держава Україна в особі органу, з вини якого, як вважає позивач, йому завдано моральну шкоду. 
Оскільки судом першої інстанції встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62020140000000434 проводилося слідчим органом, який входить до структури Державного бюро розслідувань, і за таких обставин Міністерство внутрішніх справ України, слідчі органи якого ніколи не здійснювали досудове слідство у вказаному провадженні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Міністерство внутрішніх справ України також є неналежним відповідачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позовних вимог до цього відповідача.
Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у випадку, передбаченому статтями 1173, 1174 ЦК України, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними, що і повинен довести позивач, тобто, заподіяння шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою органу державної влади повинен довести позивач.
Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
При цьому колегія суддів зазначає, що саме по собі скасування суддею слідчим (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого, в тому числі і про закриття кримінального провадження, про відмову у визнанні потерпілою, не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідачів і завдання такими діями шкоди позивачці, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого судового рішення, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. 
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, дійшов до вірного висновку про недоведеність пред`явленого позову до вказаних позивачем відповідачів, адже позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не довела належними та допустимими доказами заподіяння їй зазначеними нею у позові відповідачами моральної шкоди, а також її розмір, завдання якої вона обґрунтовувала незаконними (протиправними) рішеннями, діями (бездіяльністю) посадових осіб при здійсненні досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 62020140000000434, 62020140000000435, 62020140000000436, 62020140000000437, 62020140000000438, 62020140000000439, 62020140000000440.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 вересня 2022 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 12.06.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк