справа № 759/8676/19
провадження № 22-ц/824/8198/2023
головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         16 травня 2023 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю "Маквіс Груп", ОСОБА_3 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальності "Боедем" про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю "Маквіс Груп" (далі - ТОВ "Маквіс Груп"), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Башлай Д.І., товариство з обмеженою відповідальністю "Боедем" (далі - ТОВ "Боедем"), про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації та визнання права власності.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона із листопада 1967 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Починаючи із 2004 року, їй та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належало 96,2 % статутного капіталу ТОВ "Боедем". Вона неодноразово намагалася домовитися із ОСОБА_2 про порядок поділу вказаного майна, що належало подружжю на праві спільної сумісної власності, проте у добровільному порядку так і не вдалося домовитися. 10 листопада 2011 року між ОСОБА_2 , ТОВ "Маквіс Груп" та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д. І. та зареєстрований у реєстрі за № 1698, відповідно до умов якого ОСОБА_2 здійснив відчуження корпоративних прав на користь ТОВ "Маквіс Груп" та  ОСОБА_3 у визначеному умовами договору співвідношенні. На підставі зазначеного договору 22 лютого 2012 року внесені зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо інформації про учасників ТОВ "Боедем". Вказані дії ОСОБА_2 як щодо ухилення від визначення порядку поділу майна подружжя, що належало їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, так і щодо вчинення ОСОБА_2 подальших дій, пов`язаних з укладенням правочину щодо відчуження зазначеного майна, порушують її права, визначені Сімейним кодексом України (далі - СК України), а сам правочин від 10 листопада 2011 року вчинено із суттєвим порушенням вимог чинного законодавства України, тому вказаний договір підлягає визнанню судом недійсним.
Із урахуванням наведених обставин, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним із моменту укладення договір купівлі-продажу корпоративних прав на частку у статутному капіталі ТОВ "Боедем" від 10 листопада 2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д. І. та зареєстрований у реєстрі за №1698; скасувати запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22 лютого 2012 року № 10721050006001764; здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя на частку в статутному капіталі ТОВ "Боедем" у розмірі 27 056,25 грн, що складає 96,2 % в статутному капіталі ТОВ "Боедем" у рівних частках; визнати за нею право приватної власності на 1/2 частку в праві спільної сумісної власності, що відповідає частці в статутному капіталі ТОВ "Боедем" у розмірі 13 528,13 грн та складає 48,1 % статутного капіталу ТОВ "Боедем"; визнати за  ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частку в праві спільної сумісної власності, що відповідає частці в статутному капіталі ТОВ "Боедем" у розмірі 13 528,13 грн та складає 48,1 % статутного капіталу ТОВ "Боедем" (а. с. 10, т. 1).
20 червня 2019 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ТОВ "Маквіс Груп" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Башлай Д. І., ТОВ "Боедем", про визнання права власності на частку у статутному капіталі, у якому просило визнати за ТОВ "Маквіс Груп" право власності на частку у розмірі 50 % статутного капіталу ТОВ "Боедем", номінальною вартістю 14 062,50 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог ТОВ "Маквіс Груп" вказувало на те, що воно є власником частки у розмірі 50 % статутного капіталу ТОВ "Боедем", а тому відповідно до статті 392 ЦК України підлягають захисту майнові права, які не визнаються ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним із моменту укладення договір купівлі-продажу корпоративних прав на частки у статутному капіталі ТОВ "Боедем" від 10 листопада 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д. І. та зареєстрований в реєстрі за № 1698.
Скасовано запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22 лютого 2012 року № 10721050006001764.
Здійснено поділ спільної сумісної власності подружжя на частку в статутному капіталі ТОВ "Боедем" у розмірі 27 056,25 грн, що складає 96,2 % в статутному капіталі ТОВ "Боедем", у рівних частинах, визнавши за ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 частку в праві спільної сумісної власності, що відповідає частці в статутному капіталі ТОВ "Боедем" у розмірі 13 528,13 грн та складає 48,1 % статутного капіталу ТОВ "Боедем", та за ОСОБА_2 - право приватної власності на 1/2 частку в праві спільної сумісної власності, що відповідає частці в статутному капіталі ТОВ "Боедем" у розмірі 13 528,13 грн та складає 48,1 % статутного капіталу ТОВ "Боедем".
У задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ТОВ "Маквіс Груп" відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ТОВ "Маквіс Груп" відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що сторонами оспорюваного правочину є ОСОБА_2 та ТОВ "Маквіс Груп", ОСОБА_5 , проте позовні вимоги до ТОВ "Маквіс Груп" як учасника договору купівлі-продажу корпоративних прав на частки у статутному капіталі позивачем не заявлені. Суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, зокрема залученню ТОВ "Маквіс Груп", яке є стороною оспорюваного договору, до участі у справі як відповідача.
Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ "Маквіс Груп", суд апеляційної інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу корпоративних прав на частки у статутному капіталі ТОВ "Боедем" від 10 листопада 2011 року на час розгляду справи є дійсним, проведено відповідну державну реєстрацію цінних паперів за ТОВ "Маквіс Груп", тому відсутні підстави для визнання в судовому порядку права власності на частку у статутному капіталі за ТОВ "Маквіс Груп".
Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року було відмовлено у задоволенні  касаційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Маквіс Груп" та частково задоволено касаційну скаргу  ОСОБА_1 .
У зв`язку з чим рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації та визнання права власності скасовано та направлено справу у цій частині позовних вимог на новий розгляд до суду першої інстанції.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, якою було відмовлено у задоволенні позову ТОВ "Маквіс Груп", судом касаційної інстанції було залишено без змін.
З урахуванням наведеного, спір в частині вирішення позову ТОВ "Маквіс Груп" вирішено та не підлягає повторному розгляду у цій справі.
Під час нового розгляду спору в іншій частині спору, а саме вимог позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 вбачається, що позивачкою ОСОБА_1 29 вересня 2022 року було подано заяву про зміну предмету позову у цій справі шляхом поділу майна подружжя в рівних частках з часу набуття права власності на частку в статутному капіталі, а саме з 24 грудня 2004 року та визнання за кожним із подружжя, тобто за позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 права приватної власності на 1/2 частину в праві спільної сумісної власності, що відповідає внеску у грошовій формі у розмірі 13528,13 грн та складає 48,1% статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Боедем".
У відзиві від 24 жовтня 2022 року на позовну заяву у новій редакції відповідачем ОСОБА_2 позов визнано.
Третя особа ТОВ "Боедем" проти зміни предмету позову також не заперечувало.
Представник третьої особи ТОВ "Маквіс Груп" проти зміни предмету позову заперечив з підстав, викладених у своїх запереченнях, які надійшли до суду 31 жовтня 2022 року. Зокрема представником товариства зазначено про відсутність підстав для зміни предмету позову, які передбачені у ч. 4 ст. 49 ЦПК України, а саме у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки не наведено жодних фактичних обставин, які змінилися після закінчення підготовчого засідання. Крім того, на переконання учасника справи було змінено не лише предмет а і підстави позову, що суперечить положенням ст. 49 ЦПК України.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 2 листопада 2023 року у прийнятті заяви ОСОБА_1 про зміну предмету позову було відмовлено.
Відтак, предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги у попередній редакції, якими є вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо поділу майна подружжя в рівних частках з часу набуття права власності на частку в статутному капіталі, а саме з 24 грудня 2004 року та визнання за кожним із подружжя, тобто за позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 права приватної власності на 1/2 частину в праві спільної сумісної власності, що відповідає внеску у грошовій формі у розмірі 13528,13 грн та складає 48,1% статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Боедем". Також предметом спору є позовні вимоги про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав на частки у статутному капіталі ТОВ "Боедем" від 10 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом за реєстраційним номером 1698, скасування запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань №10721050006001764 від 22 лютого 2012 року.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року було закрито провадження в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю "Маквіс Груп", ОСОБА_3 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальності "Боедем" про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації та визнання права власності.
Не погоджуючись з відповідною ухвалою суду ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що в порушення ч. 1 ст. 256 ЦІІК України, судом першої інстанції в резолютивній частині ухвали від 22 березня 2023 року у справі № 759/8676/19 не було роз`яснено позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації, а тому ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року про закриття провадження прийнята з порушенням ч. 1 ст. 256 ЩІК України, що призвело до припинення розгляду спору позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації, внаслідок чого на час розгляду справи позивач позбавлений права на захист свого порушеного права.
Вказує також на порушення судом першої інстанції норм ст. 188 ЦПК України, оскільки у справі № 759/8676/19 позовні вимоги об`єднані як такі, що хоч і мають різні підстави виникнення, але при збереженні первісних обставин є пов`язані поданими до позовної заяви доказами, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а відтак, позовні вимоги повністю відповідають правовій позиції Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №914/2191/16, від 23 жовтня 2019 року у справі №902/434/19 щодо можливості об`єднання вимог і щодо підсудності даної категорії справ в порядку цивільного судочинства.
Звертає увагу, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 листопада 2020 року у справі №922/88/20 зроблено правовий висновок, що у разі, якщо оскарження договору купівлі-продажу корпоративних прав здійснюється з підстав порушення під час його укладання прав та обов`язків другого з подружжя та наявності існування спору між подружжям щодо поділу майна (корпоративних прав), то такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Вказує, що відповідно до правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2022 року у справі №369/9429/18, позовні вимоги щодо визнання права на частку в праві спільної власності, в тому числі й похідні позовні вимоги стосовно визнання недійсним правочину, який укладено в порушення права позивача на частку в праві спільної власності, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а не господарського, як це помилково визначив Святошинський районний суд м. Києва в ухвалі від 23 лютого 2022 року у даній справі №759/8676/19.
Вважає, що висновки Святошинського районного суду м. Києва, викладені в ухвалі від 22 березня 2023 року у справі №759/8676/19 про закриття провадження в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації з підстав віднесення розгляду цього спору в порядку господарського судочинства не відповідають фактичним обставинам справи, завданню цивільного судочинства та порушують права позивача на захист свого порушеного права.
Також вважає, що суд першої інстанції допустив до участі у справі особу, яка не мала жодних повноважень діяти від імені учасника справи - ТОВ "Маквіс Груп", а також прийняв до уваги правову позицію такої особи як від учасника справи при прийнятті рішення з процесуального питання, проти прийняття якого заперечував повноважний представник позивача.
Зазначає, що суд безпідставно та необґрунтовано включив до суб`єктного складу учасників справи про поділ майна подружжя юридичну особу, а також продовжив розгляд справи в частині, провадження по якій закрив власною ухвалою.
12 травня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ "Маквіс Груп" - адвоката Горкуші В.В., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що доводи в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України у зв`язку з тим, що в резолютивній частині не здійснено роз`яснення при закриті провадження на підставі ч. 1 ст. 255 ЦПК України, є необґрунтованими, оскільки ст. 256 ЦПК не містить жодних вимог з приводу зазначення судом роз`яснень щодо юрисдикції спору саме у резолютивній частині судового рішення. 
Зазначає, що цивільно-процесуальними нормами чітко визначено, що об`єднання позовних вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, не допускається, а тому судом було правильно закрито провадження у справі в частині позовних вимог, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, що фактично не суперечить та не порушує ст. 188 ЦПК України.
Звертає увагу, що у матеріалах справи, окрім довіреності, на яку здійснено посилання у апеляційній скарзі, також є ордер на представлення інтересів ТОВ "МАКВІС ГРУП" адвокатом Горкушею В.В. й жодним документом не передбачено необхідність подання на кожне судове засідання нового документу на підтвердження повноважень представника.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Юрескул Н.С. просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Представник відповідача Горкуша В.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Представник третьої особи Курочкіна О.О. та представник відповідача ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу позивачки.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до положень ст.375 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Закриваючи провадження у справі в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що вказані питання підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають вимогам процесуального закону та обставинам цієї справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Як убачається із змісту постанови Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у цій справі суд касаційної інстанції указав, що при новому розгляді справи суду слід звернути увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18, провадження № 12-71гс20, зокрема, щодо юрисдикційності правовідносин. Також суду першої інстанції під час нового розгляду справи необхідно встановити належний суб`єктний склад учасників цієї справи, зокрема з`ясувати, чи стосуються заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги прав та обов`язків ТОВ "Маквіс Груп", яке залучене до розгляду справи як третя особа.
Вирішуючи питання щодо встановлення суб`єктного складу учасників цієї справи, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року було залучено товариство з обмеженою відповідальністю "Маквіс Груп" та ОСОБА_3 до участі у справі №759/8676/19 як співвідповідачів в частині позовних вимог позивача про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав на частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Боедем" від 10 листопада 2011року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1698.
Відповідна процесуальна дія вчинена судом першої інстанції за клопотанням позивачки з метою встановлення суб`єктного складу у спірних правовідносинах, про що було наголошено у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у цій справі. Так, є усталеною судовою практикою, що сторонами у спорі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідні роз`яснення були сформовані ще у п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", які аналогічно застосовуються у постановах Верховного Суду. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №670/23/18 зазначено також, що усправі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є усі сторони оспорюваного договору, а не одна із них.
Як установлено судами предметом позовних вимог є визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав на частку у статутному капіталі від 10 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д. І. та зареєстрованого у реєстрі за № 1698, який укладено між ОСОБА_2 , ТОВ "Маквіс Груп" та ОСОБА_3 . 
Тобто, усі сторони оспорюваного договору були залучені співвідповідачами.
Досліджуючи іншу вказівку Верховного Суду, зазначену у постанові від 23 лютого 2022 року у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що спір про визнання недійсним укладеного одним із подружжя договору щодо розпорядження часткою в статутному капіталі юридичної особи має розглядатись господарським судом відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 20 ГПК України.
Унаслідок наведеного провадження у справі у відповідній частині було закрито.
Так, відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації (ст.125), так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (п.24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України"). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні п.1 ст.6 Конвенції.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Судом встановлено, що у  травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та до співвідповідачів ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю "Маквіс Груп" (далі - ТОВ "Маквіс Груп"), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Башлай Д.І., товариство з обмеженою відповідальністю "Боедем" (далі - ТОВ "Боедем"), про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації та визнання права власності.
В обгрунтування вимог вказувала, що 29 листопада 1967 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований Палацом одружень м. Харкова, актовий запис № 7180 (а.с. 11, т. 1).
10 листопада 2011 року між ОСОБА_2 , ТОВ "Маквіс Груп" та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу корпоративних прав на частку у статутному капіталі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д.І. та зареєстрований у реєстрі за № 1698.
Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , який є власником корпоративних прав на частку в статутному капіталі ТОВ "Боедем" у розмірі  53,8%, продав ТОВ "Маквіс Груп" 50 % корпоративних прав на частку в статутному капіталі ТОВ "Боедем", що в грошовому еквіваленті складає 14 062,50 грн, та ОСОБА_3 3,8 % корпоративних прав на частку в статутному капіталі ТОВ "Боедем", що в грошовому еквіваленті складає 1 068,75 грн (а.с. 26-27, т. 1).
Двома нотаріально посвідченими заявами від 10 листопада 2011 року ОСОБА_1 підтвердила обізнаність про майбутній продаж ОСОБА_2 належних йому на праві власності корпоративних прав у розмірі 53,8% на частки у статутному капіталі ТОВ "Боедем" та надала згоду на продаж набутих під час шлюбу корпоративних прав та укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав на частку у статутному капіталі від 10 листопада 2011 року, що підтверджується наявними у справі нотаріально посвідченими заявами ОСОБА_1 (а. с. 28, 29, т. 1).
Рішенням Господарського суду м. Києва від 19 лютого 2014 року у справі № 5011-62/1724-2012, яке залишене в силі постановою Вищого господарського суду України від 30 липня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ "Маквіс Груп", ТОВ "Боедем" про визнання недійсними рішень, прийнятих на загальних зборах учасників ТОВ "Боедем", які оформлені протоколом від 09 листопада 2011 року № 09/11, визнання недійсними рішень, прийнятих на загальних зборах учасників ТОВ "Боедем", які оформлені протоколом від 10 листопада 2011 року № 10, визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав на частки у статутному капіталі ТОВ "Боедем" від 10 листопада 2011 року (а. с. 21-42, т. 2).
Рішенням Господарського суду м. Києва від 20 січня 2015 року у справі №910/24668/14, яке залишене без змін після апеляційного та касаційного перегляду, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ "Боедем", ТОВ "Маквіс Груп" та ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень, оформлених протоколом від 09 листопада 2011 року № 09/11 зборів учасників ТОВ "Боедем" та протоколом від 09 листопада 2011 року № 10 зборів учасників ТОВ "Боедем", та визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав на частки у статутному капіталі ТОВ "Боедем" від 10 листопада 2011 року (а. с. 101-108, т. 1).
Зокрема, скасовуючи у цій справі попередні судові рішення та направляючи справу у частині позовних вимог про  визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд звернув увагу на те, що необхідно перевірити правовідносини, які склалися між сторонами цього спору у цій частині з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження №12-59гс20).
У наведених постановах Великою Палатою Верховного Суду проведено аналіз розгляду справ, що належать до юрисдикції господарських судів, які визначено статтею 20 ГПК України. За змістом пунктів 3, 4, 15 частини зазначеної норми господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.
Натомість відповідно до положень статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до частини першої статті 2 СК України цей Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.
Згідно із частиною першою статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.
Відповідно до частин перших статті 14 та 15 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ознакою сімейних прав і обов`язків є їх тісний зв`язок з відповідним носієм, що зумовлює неможливість їх передання (перекладення) іншій особі. Тобто носії таких прав та/або обов`язків можуть врегулювати свої відносини, пов`язані з їх реалізацією та/або виконанням, за домовленістю, зокрема, шляхом укладення договору, про який йдеться в статті 9 СК України, однак передати та/або перекласти зазначені права та/або обов`язки на іншу особу їх носії не можуть.
Отже, зазначені норми права визначають правочин у сімейних правовідносинах як домовленість, зокрема, між подружжям, батьками та дітьми про врегулювання належних їм сімейних прав та обов`язків, які тісно пов`язані з їх особами та не можуть бути передані та/або перекладені на інших осіб.
Відтак, перевіряючи застосування правил предметної юрисдикції слід перевіряти, чи регулюються спірним договором щодо розпорядження часткою в статутному капіталі юридичної особи саме сімейні права та обов`язки між подружжям, батьками та дітьми, а тому чи є цей правочин безпосередньо правочином у сімейних правовідносинах.
Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним договору щодо відчуження (продажу) ОСОБА_2 50 % корпоративних прав на частку в статутному капіталі ТОВ "Боедем", на користь ТОВ "Маквіс Груп", а також про скасування записів в Реєстрі, позивачка не використовує спосіб захисту шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_8 , який перебуває з нею у сімейних відносинах, компенсації відчуженої частки спірного об`єкту права, а фактично прагне змінити розподіл часток у статутному капіталі як ТОВ "Боедем" так і ТОВ "Маквіс Груп", які не перебувають із позивачкою у сімейних правовідносинах, для відновлення становища, яке існувало до виконання спірного договору. Крім того, обраний позивачкою спосіб захисту також стосується права на частку іншої фізичної особи ОСОБА_3 . Звідси у цій справі існує спір, що виник з правочинів щодо часток у двох юридичних осіб та фізичної особи.
Відтак, спірні правовідносини виходять за межі сімейних правовідносин, які існують виключно між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , оскільки безпосередньо стосуються прав власності та корпоративних прав також співвідповідачів ОСОБА_3 , ТОВ "Маквіс Груп" та третьої особи ТОВ "Боедем".
Посилання позивачки на невідповідність оспорюваного договору нормам статей 60,61,63, 65, 67, 70 СК України не свідчить про його укладення в сімейних правовідносинах. Норми указаних статей регулюють відносини реалізації подружжям права спільної сумісної власності. Право власності не належить виключно до сімейних прав, оскільки суб`єктами права власності можуть бути фізичні особи, у тому числі ті, які не перебувають у сімейних правовідносинах, юридичні особи, держава, територіальні громади, тощо.
Тому, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації згідно з пунктом 4 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України мають розглядатися господарським судом.
Аналогічні висновки за подібних обставин містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду України від 3 листопада 2020 року у справі №922/88/20 (див пункти 39-41) та від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (див. пункти 8.1-8.12).
Ураховуючи наведене, колегія апеляційного суду не встановила підстав для невиконання судом першої інстанції вказівок суду касаційної інстанції, які висловлені саме у цій справі, або вважати висновок суду касаційної інстанції у цій справі помилковим, як про це стверджує представник позивача адвокат Н.С. Юрескул у доводах апеляційної скарги від 31 березня 2023 року, оскільки у суду першої та апеляційної інстанції відповідна компетенція відсутня. 
Не можуть бути також визнані обґрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції ч. 1 ст. 256 ЦІІК України з підстав незазначення у резолютивній частині оскаржуваної ухвали роз`яснення, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦІІК України передбачено, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі. 
Зміст ст. 255, 256 ЦПК не містить жодних вимог з приводу зазначення судом роз`яснень щодо юрисдикції спору саме у резолютивній частині судового рішення. 
Згідно із ч. 1 ст. 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з:
1) вступної частини із зазначенням: а) дати і місця її постановлення; б) найменування суду, прізвища та ініціалів судді (суддів); в) імен (найменувань) учасників справи;
2) описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою;
3) мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу;
4) резолютивної частини із зазначенням: а) висновків суду; б) строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.
Як убачається із змісту мотивувальної частини оскаржуваної ухвали суд, закриваючи провадження у відповідній частині вимог, дійшов висновку, що такі вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. Висновок є мотивованим та зрозумілим, який не дає підстав для неоднозначного його тлумачення. Тому відповідні доводи апеляційної скарги не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального права та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Не можуть бути визнані доведеними також доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції правил ст. 188 ЦПК України щодо об`єднання та роз`єднання позовів, оскільки у ч. 4 наведеної статті прямо застережено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Зокрема у абзаці другому ч. 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Аналогічну норму про те, що  вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами містить п. 13) ч. 1 ст. 20 ГПК України. Тому вимоги щодо реєстрації підлягають розгляду з тими вимогами, щодо яких вони є похідними.
Колегія апеляційного  суду не може погодитись також із доводами апеляційної скарги про те, що самі вимоги про визнання недійсним договору, що є предметом цього спору, є похідними від вимоги про поділ майна подружжя, оскільки предметом поділу майна подружжя є майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Однак, якщо майно, яке заінтересована особа вважає майном подружжя, та яке набуто на праві власності іншою особою, таке майно може бути предметом поділу між подружжям лише після вчинення дій щодо оспорення такого набуття іншою особою, відтак, визнання такого договору недійсним є самостійним предметом спору, а не похідним.
Не можна також визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме щодо допуску до участі у засіданні представника відповідача ТОВ "Маквіс Груп", яка діяла на підставі довіреності, строк дії якої закінчився 31 грудня 2022 року, оскільки 15 грудня 2022 року на підставі нової довіреності №15/12-22 повноваження представника Горкуші В.В., як адвоката, діяти від імені ТОВ "Маквіс Груп", були продовжені до 31 грудня 2024 року.
Інші доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно та необґрунтовано включив до суб`єктного складу учасників справи про поділ майна подружжя юридичну особу, а також продовжив розгляд справи в частині, провадження по якій закрив власною ухвалою, стосуються розгляду справи по суті спору, тому не входять до предмету перевірки апеляційним судом правильності вирішення судом першої інстанції питань, які були предметом оскаржуваної ухвали.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                              К.П. Приходько
 
                                                                                        С.О. Журба