ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року	Львів	Справа № 380/4348/22 пров. № А/857/3328/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Обрізко І.М., 
суддів                                                                      Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,
за участю секретаря судового засідання                    Кахнич Г.П.,
за участю представника позивача                              Дорошенко Є.В.,
за участю представника відповідача                              Хомин Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року, прийняте суддею Лунь З.І. о 10  годині 57 хвилині у м. Львові,  у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

                                                           встановив:

ОСОБА_1 (надалі –позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (надалі  - ГУ ДПС у Львівській області, відповідач) про визнання протиправною та скасування податкової вимоги №0073851-1307-1325 від 05.08.2021.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 відмовлено в задоволенні позову.
Суд виходив з того, що відповідно до вимог чинного законодавства податковим органом було виставлено ОСОБА_1 податкову вимогу №0073851-1307-1325 від 05.08.2021, котра була йому вручена. Цієї обставини позивач не заперечує.
Позивач також не заперечує того, що залишився невиконаний ним обов`язок щодо сплати узгоджених податкових зобов`язань з ПДФО та військового збору.
Позивач подав до АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» платіжні доручення, однак, були повернуті банківською установою без виконання із зазначенням причини невиконання: застосування санкції «блокування активів» відповідно до Закону України «Про санкції» та Указу Президента України №43/2021.
Суд також встановив, що інших дій, які б були спрямовані на усунення перешкод при сплаті податкових зобов`язань з ПДФО та військового збору позивач не вчиняв, натомість вважав за необхідне звернутися до суду та оскаржити податкову вимогу.
Щодо урахування висновків постанови Верховного Суду від 05.11.2021 у справі №640/22711/19, на яку покликається представник позивача, то в цій постанові йдеться про необхідність з`ясування судом реальної можливості, умов, обставин тощо для вирішення питання про наявність/відсутність підстав для застосування до платника податку відповідальності за несвоєчасну сплату узгодженого грошового зобов`язання.
Скасування оскаржуваної податкової вимоги призведе до визнання відсутності у позивача обов`язку по сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, що буде не об`єктивно сформованим та суперечливим висновком.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позов.
В апеляційній скарзі зазначає, що обов`язок платника зі сплати податку/збору слід вважати виконаним з дати подання до обслуговуючого банку відповідного платіжного доручення.
Зазначена правова позиція повністю узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2018 у справі №803/1054/17, де зазначено, що платник не несе відповідальності за дії банківських та кредитних установ, які беруть участь у багатостадійному процесі сплати та перерахування податків/зборів до бюджету.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04 березня 2021 у справі №640/20899/18, при вирішенні питання своєчасності виконання платником податків податкового обов`язку за умови перебування такого платника під дією персональних економічних та інших обмежувальних заходів судам слід перевіряти, чи була у цієї особи за таких умов реальна можливість сплати належних платежів та зборів.
ОСОБА_1 здійснив всі дії, які міг вчинити для сплати самостійно визначеного податкового зобов`язання - забезпечив наявність необхідної суми коштів на своєму рахунку та вчасно звернувся до банківської установи із платіжним дорученням про перерахування відповідних сум на відповідні рахунки казначейства України і тільки у зв`язку із виданням указу Президента України від 2 лютого 2021 №43/2021, ОСОБА_1 був позбавлений можливості сплатити самостійно визначене податкове зобов`язання, оскільки всі належні йому рахунки та майно заблоковані.
Не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду першої інстанції про те, що «... відповідно до вимог чинного законодавства податковим органом було виставлено ОСОБА_1 податкову вимогу №0073851-1307-1325 від 05.08.2021, котра була йому вручена. Цієї обставини позивач не заперечує».
ОСОБА_1 не отримував оскаржувану податкову вимогу, оскільки з 24 лютого 2021 він перебуває за кордоном на лікуванні і на територію України не повертався.
Направлення контролюючим органом податкової вимоги ОСОБА_1 , активи якого заблоковані, а економічні та фінансові зобов`язання якого зупинені, є явно незаконним, оскільки такі дії по-перше, порушують вимоги Закону України «Про санкції» щодо зупинення виконання зобов`язань особи щодо якої застосовані санкції, а по-друге, такі дії явно порушують вимоги статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами, внесеними Протоколом №11; Протокол ратифіковано Законом № 475/97-ВР ( 475/97-ВР ) від 17 липня 1997).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 09.03.2021 позивач, ОСОБА_1 , подав до органу податкової служби декларацію про майновий стан та доходи. Позивач самостійно задекларував суми по податку на доходи фізичних осіб – 30 317 655,88 грн. (податкова декларація за 2020 від 09.03.2021 на суму 30 427 719,88 грн., залишок несплаченої суми становить 30 317 655,88 грн.) та по військовому збору – 5 067 543,62 грн. (податкова декларація за 2020 від 09.03.2021 на суму 5 070 800,82 грн., залишок несплаченої суми становить 5 067 543,62 грн.).
Позивачу виставлена податкова вимога №0073851-1307-1325 від 05.08.2021 на суму 35 385 199,50 грн., сформована та надіслана на його адресу як платника податків.
Позивач не заперечує самостійно задекларованих сум податкових зобов`язань, але заявляє про неможливість погашення податкового боргу з тих підстав, що у зв`язку із виданням Указу Президента України від 02.02.2021 №43/2021, щодо нього застосовано персональні спеціальні економічні санкції, обмежувальні заходи, а відтак заблоковані його активи.
Вважає, що наявність спеціальних економічних обмежувальних заходів та санкцій є підставою для скасування податкової вимоги.

Відповідно до п.54.1 ст. 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Згідно з п. 56.11 ст. 56 ПК України не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.
Приписами п. 57.1 ст. 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 57.3 ст. 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.
Відповідно до п.п. 14.1.39 п.14.1 ст. 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
В силу п.п.14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Пунктом 59.1 ст.59 ПК України передбачено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до п. 59.5 ст. 59 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Позивач не заперечує того, що залишився невиконаний ним обов`язок щодо сплати узгоджених податкових зобов`язань з ПДФО та військового збору.
Скаржник, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги покликається на те, що Указом Президента України від 02.02.2021 №43/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.02.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» до ОСОБА_1 застосовано спеціальні санкції (№з/п 1, підпункти 1-10 Додатку 1 до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.02.2021), що вплинуло на неможливість сплати самостійно задекларованих податкових зобов`язань позивача.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про санкції» від 14 серпня 2014 №1644-VII з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).
Згідно з ч.ч.2-3 ст. 5 зазначеного Закону, рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо іноземної держави або невизначеного кола осіб певного виду діяльності (секторальні санкції), передбачених пунктами 1-5, 13-15, 17-19, 24-1, 25 частини першої статті 4 зазначеного Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України, вводиться в дію Указом Президента України та затверджується протягом 48 годин з дня видання Указу Президента України постановою Верховної Ради України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту прийняття постанови Верховної Ради України і є обов`язковим до виконання. Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1-21, 23-25 частини першої статті 4 зазначеного Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію Указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання Указу Президента України і є обов`язковим до виконання.

Як вбачається  із матеріалів справи, до позивача застосовано економічні санкції строком на 5 років (указ Президента України опубліковано 04.02.2022).
При цьому, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, рішення про скасування санкцій приймається органом, що прийняв рішення про їх застосування відповідно до зазначеного Закону, у разі якщо застосування санкцій привело до досягнення мети їх застосування (частина 7 статті 5 Закону України «Про санкції» від 14 серпня 2014 №1644-VII).
Судом встановлено, що позивач подав до АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» платіжні доручення №1 від 27.01.2021 на сплату 30427719,88 грн із призначенням платежу: «податок на доходи фізичних осіб, що сплачує фізична особа за результатами річного декларування» та №2 від 27.01.2021 на сплату 5070800,00 грн. із призначенням платежу: «військовий збір, що сплачує фізична особа за результатами річного декларування».
Зазначені платіжні доручення були повернуті банківською установою без виконання із зазначенням причини невиконання: застосування санкції «блокування активів» відповідно до Закону України «Про санкції» та Указу Президента України №43/2021.
Доказів вчинення інших дій, які б були спрямовані на усунення перешкод при сплаті податкових зобов`язань з ПДФО та військового збору позивачем не надано, у матеріалах справи такі відсутні.
Суд першої інстанції вірно зазначив про те, що приймаючи оскаржувану податкову вимогу, відповідач не уповноважений був з`ясовувати підстави, умови та інші обставини, що унеможливили перерахування позивачем відповідної суми коштів на виконання обов`язку по сплаті податків. Відповідні дії органу податкової служби не передбачені законодавством. Більше того, відповідно до норми ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому, відповідач не міг діяти інакше, аніж винести оскаржувану податкову вимогу.

Щодо покликання апелянта на правові позиції Верховного Суду, то такі не є релевантними до спірних відносин, оскільки у них не розглядалося питання щодо застосуваних до платника податків персональних санкцій.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що норми податкового законодавства передбачають виставлення податкової вимоги, яка сама по собі не є заходом відповідальності і не передбачає застосування таких заходів, а натомість є документом, у якому орган податкової служби звертається до платника податку, що має податковий борг, з попередженням, про наявність податкового боргу, про необхідність термінової сплати податкового боргу та застерігає платника про застосування заходів стягнення податкового боргу у разі його непогашення.
Всі інші обґрунтування апеляційної скарги зводяться до обставин, які можуть настати у майбутньому, зокрема, щодо застосування штрафних санкцій за несплату податкового зобов`язання. Відтак, колегія суддів не бере такі до уваги.
Суд повинен встановлювати причини, через які платник податку, не зміг своєчасно виконати податковий обов`язок не у зв`язку із виставленням йому податкової вимоги, а у разі застосування до такого платника фінансових санкцій, як заходу відповідальності у випадку несвоєчасної сплати чи несплати ним узгодженого грошового зобов`язання.
Із матеріалів справи вбачається, що  позивач не сплатив самостійно задекларованого податкового зобов`язання через застосування до нього персональних санкцій, тобто мається і його особиста вина, так як застосовані санкції є чинними і не скасовані. У зв`язку із наведеним виник податковий борг.                                                                              
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана податкова вимога є правомірною, оскільки сформована уповноваженим суб`єктом, у строк, визначений ПК України, відповідає встановленій законом формі, змісту та стосується особи, яка не сплатила узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки.
Щодо покликання апелянта на неотримання ОСОБА_1 податкової вимоги у зв`язку із перебуванням за кордоном, апеляційний суд зазначає, що окреслене не охоплювалося обґрунтуванням позовної заяви, тому не було предметом дослідження в суді першої інстанції.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та  дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                             постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року у справі №380/4348/22 -  без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 25.04.2023 року.