Головуючий у І інстанції Соколов О.М.
Провадження №22-ц/824/5292/2023                                                             Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
05 травня 2023 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Гуля В.В., Мельника Я.С., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2022 року у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВІДІ-Страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2022 року ТДВ Страхова компанія «ВІДІ-Страхування» звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму в розмірі 13 701,60 грн., як відшкодування шкоди, та сплачений судовий збір у розмірі 2481,00 грн. за подання до суду позовної заяви.
Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що між страховиком ТДВ «Страхова компанія «ВІДІ-Страхування» та страхувальником ПП «Дніпро» був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту CLAU № 15101 від 09 серпня 2019 року, предметом якого було страхування майнових інтересів, пов`язаних із володінням та користуванням транспортним засобом марки «Lexus» LX 450d, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
03 червня 2020 року по вул. Велика Васильківська в м.Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Lexus», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , автомобіля марки «Volkswagen» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та автомобіля марки «ЗАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 .
У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди зазнав пошкоджень автомобіль марки «Lexus», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
21 вересня 2020 року постановою Голосіївського районного суду м.Києва ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Дана постанова залишена в силі постановою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року.
22 червня 2020 року страхувальник ПП «Дніпро» звернувся до ТДВ «СК «ВІДІ-Страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування за договором.
30 червня 2020 року ТДВ «СК «ВІДІ-Страхування» на підставі страхового акту № 6365 від 26 червня 2020 року, виходячи з рахунку №ЕЛюС-0011560 від 11 червня 2020 року та враховуючи Звіт про оцінку КТЗ № 03-21/06 від 21 червня 2020 року, здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 56 009,60 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2641 від 30 червня 2020 року.
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1   була застрахована у ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 149084659, згідно якого ліміт відповідальності становить 130 000,00 грн., франшиза - 1 500,00 грн.
08 грудня 2020 року позивач звернувся до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із заявою про страхове відшкодування вих. № 15/04/8.04/460/20, в якій просив здійснити страхове відшкодування в розмірі 56 009,60 грн.
18 березня 2021 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» було компенсовано ТДВ «Страхова компанія «ВІДІ-Страхування» суму страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 42 308,00 грн. При розрахунку суми страхового відшкодування ПАТ «НАСК «ОРАНТА», як страховик за обов`язковим договором цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керувався положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. 22 вказаного Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
В подальшому, позивач листом вих. №15/04/8.101900-21 від 12 серпня 2021 року звернувся до відповідача ОСОБА_1 з проханням сплатити на користь ТДВ «СК «ВІДІ-Страхування» 13 701,60 грн., що є різницею між фактичним розміром шкоди - 56 009,60 грн. і страховим відшкодуванням, виплаченим позивачу ПАТ «НАСК «ОРАНТА» - 42 308,00 грн.
Відповідачем в добровільному порядку відшкодування завданої шкоди не здійснено.  
Зважаючи на факт виплати позивачем суми страхового відшкодування, позивач на підставі ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.530, 993, 1187, 1188, 1194 ЦК України просив стягнути з відповідача, як винуватця ДТП, 13 701,60 грн. в якості відшкодування шкоди та 2 481,00 грн. судового збору.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТДВ «Страхова компанія «ВІДІ-Страхування» суму в розмірі 13 701 грн. 60 коп., як відшкодування шкоди, та сплачений судовий збір в розмірі 2 481 грн. 00 коп. за подання до суду позовної заяви.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Обгрунтовуючи скаргу, посилалася на те, що незаконність та необґрунтованість рішення полягає в неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи, а саме: Печерським районним судом м. Києва повністю проігноровано і не взято до уваги того факту, що відповідно до абзацу другого частини першої статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відшкодування шкоди, про яку йдеться в позовній заяві, здійснено страховою компанією ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» з урахуванням фізичного зносу. Печерський районний суд м. Києва повністю проігнорував та не взяв до уваги того факту, що позивач посилається на докази, з яких чітко видно, що річ - застрахований позивачем автомобіль марки «Лексус», д/н НОМЕР_1 , в результаті ремонту була покращена, оскільки під час ремонту на застрахований автомобіль було встановлено нові запасні частини, деталі, елементи тощо. 
При цьому, реальна вартість втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт не могла дорівнювати вартості нових деталей, нових запасних частин. Твердження позивача (висловлені в судовому засіданні, що зафіксовано технічним записом), яке суд взяв до уваги, про те, що на застрахований автомобіль марки «Лексус» неможливо або важко знайти запасні частини з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, тобто, в тому стані, які вони були на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, не відповідають дійсності. Суд не взяв до уваги той факт, що у вільному продажу такі запасні частини є, а покладати на відповідача непередбачений чинним законодавством обов`язок з компенсації купівлі нових деталей до автомобіля марки «Лексус», суперечить чинному законодавству України.
Апелянт у скарзі зазначила, що у Звіті про оцінку КТЗ від 21 червня 2020 року № 03-21/06, який виконав ОСОБА_3 з метою визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля марки «Лексус», д/н НОМЕР_1 , вказано, що свідоцтво   ОСОБА_3 про присвоєння кваліфікації від 09.06.2017 року № 1889, видане Центральною експертно-кваліфікаційною комісією при Міністерстві юстиції України, на підставі якого він визначав вартість відновлювального ремонту автомобіля, на якій ґрунтуються позовні вимоги позивача, на момент здійснення цієї оцінки було недійсне, оскільки воно було дійсне тільки до 09 червня 2020 року, а Звіт про оцінку КТЗ складений 21 червня 2020 року. Отже брати до уваги висновки цього Звіту не можна було.
На думку відповідача, неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, полягає в тому, що суд проігнорував той факт, що Рахунок № ЕЛюС-0011560 від 11.06.2020 року, так само як і Акт виконаних робіт № ЕЛюСА-025357 від 20.07.2020, сформовано ТОВ «ВІДІ Еліт», до основного виду діяльності якого належить «Продаж автомобілів та легких моторних транспортних засобів», тобто ТОВ «ВІДІ Еліт» є зацікавленою особою відносно продажу запасних частин для ремонту пошкодженого автомобіля. Тому відповідач заперечує проти цих доказів, використаних Печерським районним судом м. Києва.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТДВ «Страхова компанія «ВІДІ-Страхування» Невідомий О.М. заперечив проти задоволення скарги відповідача та просив залишити рішення суду без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі (13 701 грн. 60 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 09 серпня 2019 року між ТДВ «Страхова компанія «ВІДІ-Страхування» та страхувальником ПП «Дніпро» був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту CLAU № 15101, предметом якого було страхування майнових інтересів, пов`язаних з володінням та користуванням транспортним засобом марки «Lexus», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.10-16).
03 червня 2020 року по вул. Велика Васильківська в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Lexus», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , автомобіля марки «Volkswagen», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та автомобіля марки «ЗАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 (а.с.18).
У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль марки «Lexus», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
21 вересня 2020 року постановою Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.19).
Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження по справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, - залишено без змін (а.с.20-21).
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 є винною у спричиненні пошкоджень автомобілю «Lexus», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Судом також встановлено, що22 червня 2020 року страхувальник ПП «Дніпро» звернувся до ТДВ «СК «ВІДІ-Страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування № 15/04/9.01/1684.20. (а.с.22).
30 червня 2020 року ТДВ «СК «ВІДІ-Страхування» на підставі страхового акту № 6365 від 26 червня 2020 року, виходячи з рахунку №ЕЛюС-0011560 від 11 червня 2020 року та враховуючи Звіт про оцінку КТЗ № 03-21/06 від 21 червня 2020 року, здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 56 009,60 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2641 від 30 червня 2020 року (а.с.44).
При цьому, встановлено, що наданий позивачем до суду Звіт про оцінку КТЗ № 03-21/26 від 21 червня 2020 року складено із використанням та на основі нормативно-законодавчих актів та довідкових джерел, зокрема керуючись положеннями Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції та Фонду державного майна від 24.11.2003 № 142/5/2092.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1   була застрахована у ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 149084659, згідно якого ліміт відповідальності становить 130 000,00 грн., франшиза - 1 500,00 грн.
08 грудня 2020 року позивач звернувся до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із заявою про страхове відшкодування № 15/04/8.04/460-20, в якій просив здійснити страхове відшкодування в розмірі 56 009,60 грн. (а.с.46).
18 березня 2021 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» було компенсовано ТДВ «Страхова компанія «ВІДІ-Страхування» суму страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 42 308,00 грн. (а.с.47).
Крім цього встановлено, що 12 серпня 2021 року позивач листом вих. №15/04/8.101900-21 звернувся до відповідача з проханням сплатити на користь ТДВ «СК «ВІДІ-Страхування» 13 701,60 грн., що є різницею між фактичним розміром шкоди - 56 009,60 грн. і страховою виплатою ПАТ «НАСК «ОРАНТА» - 42 308,00 грн. (а.с.48-49).
Вказаний лист був вручений відповідачу 31.08.2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0319408582764 (а.с.50). Разом з тим, вимога позивача про відшкодування шкоди у добровільному порядку відповідачем не виконана.
Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_1   на користь ТДВ «СК «ВІДІ-Страхування» 13 701,60 грн., як різниці (шкоди) між виплаченою позивачем сумою страхового відшкодування та компенсованою страховиком відповідача ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» сумою страхового відшкодування у розмірі 42 308,00 грн. (з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля), суд першої інстанції виходив з доведеності та обгрунтованості цих вимог, і колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Відповідно до положень ст. ст. 3, 5, 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Відповідно до п.35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.
Пунктом 36.1 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно ст. 1194 ЦК України  особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.
Враховуючи наведене, завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди).
Верховний суд у складі судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові № 686/17155/15-ц від 03.10.2018 року підтримав правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, де зазначено, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
На підставі цього висновку Верховний Суд визначив, що страховик за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за вартість матеріального збитку пошкодженого транспортного засобу, а винна особа, дії якої спричинили дорожньо-транспортну подію - відповідає за різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та вартістю матеріального збитку.
Окрім цього, Верховний Суд у своїй постанові від 22.01.2019 року у справі № 676/518/17 дійшов висновку, що відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови   від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
На підтвердження вищевикладеного, аналогічного висновку дійшов Верховний Суд також і у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №359/2309/17 вказавши, що системний аналіз п.32.7 ч. 1 ст.32 закону №1961-ІУ, ст. 22, абз. 3 п.3 ч. 1 ст.988, стст.1166, 1187, 1194 ЦК, пп.1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі така майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 січня 2019 року у справі №676/518/17, від 23 січня 2019 року у справі №750/6218/16-ц, від 07 лютого 2019 року у справі №645/3746/16-ц, №591/3152/16-ц від 25.03.2019 року, від 25 березня 2019 року у справі №591/3152/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №522/15636/16-ц, від 18 лютого 2020 року у справі №522/1251/15-ц.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а тому факт ДТП та вина ОСОБА_1 у його вчиненні додаткового доказування не потребує.    
За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 565/1210/19.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Згідно ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Стаття 1191 ЦК України регламентує право зворотної вимоги до винної особи, і частиною 1 передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що позивачем, як страховиком, сплачено страхове відшкодування на загальну суму 56 009 грн. 57 коп. на відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача ОСОБА_1 . 
При цьому встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1   була застрахована у ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», якою, за зверненням позивача, 18 березня 2021 року було компенсовано ТДВ «Страхова компанія «ВІДІ-Страхування» суму страхового відшкодування у розмірі 42 308,00 грн., враховуючи обмеження, встановлені ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля.
Враховуючи викладене, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 різниці між сумою вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, що виплачений позивачем страхувальнику «ПП «Дніпро» у розмірі 56 009,60 грн. та компенсованою позивачу страховиком винуватця ДТП ОСОБА_1 ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» сумою - 42 308,00 грн., що у даному випадку дорівнює 13 701 грн. 60 коп., оскільки на підставі ст. 27 Закону України «Про страхування» до ТДВ «Страхова компанія «ВІДІ-Страхування» в межах фактичних затрат перейшло право вимоги до ОСОБА_1 щодо невідшкодованої частини здійснених страховиком витрат.
Незгода відповідача з визначеним у звіті №03-21/06 розміром матеріального збитку, її посилання на неналежність та недостатність звіту, як доказу у справі, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки на спростування визначеного у звіті розміру матеріального збитку відповідачем ОСОБА_1 суду не надано жодних доказів чи розрахунків, що є її обов`язком в силу приписів ст. 81 ЦПК України.
Доводи скарги про те, що судом безпідставно стягнуто з відповідача ОСОБА_1 різницю між відновлювальним ремонтом та матеріальною шкодою, завданою автомобілю Lexus LX450, яка виплачена позивачем, не спростовують обґрунтованості висновків суду, які кореспондуються з висновками суду Касаційної інстанції, що неодноразово викладені у постановах при вирішенні справ за схожих обставин та у подібних правовідносинах.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи, підтверджених доказами, перевіреними судом.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням доведеності позовних вимог ТДВ «Страхова компанія «ВІДІ-Страхування» обґрунтовано задоволено позов.   
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.       
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.          
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
                                                             ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
 
     Суддя доповідач: 
 
     Судді: