ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 215/2205/22
провадження № 51-516км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого (у режимі відеоконференції)       ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 08 вересня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2023 року
у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022041760000177 від 26 квітня 2022 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, який згідно з матеріалами кримінального провадження зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 08 вересня 2022 року ОСОБА_6  визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено йому покарання:
за ч. 1 ст. 263 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 309 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 рік; на підставі ч. 1 ст. 70, ст. 72
КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з цим вироком ОСОБА_6 у невстановлені дату та час знайшов біля автозаправної станції на вул. Чарівній у м. Кривому Розі гранату Ф-1, перероблений у вогнепальну зброю пістолет «EKOL P29 Rev.II» (заводський №  НОМЕР_1 ) з двома патронами, чим незаконно придбав їх, переніс та зберігав
без передбаченого законом дозволу за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_2 , що розташований на тій же вулиці.
Він же у невстановлені дату та час біля тієї ж автозаправки знайшов особливо небезпечну психотропну речовину - PVP, масою 0,2841 г, чим незаконно придбав її, переніс та зберігав без мети збуту за місцем свого проживання.
Вказані боєприпаси, зброя та особливо психотропна речовина були вилучені працівниками поліції 26 квітня 2022 року під час обшуку зазначеної квартири.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 18 січня 2023 року апеляційну скаргу захисника  ОСОБА_7 залишив без задоволення, а скаргу прокурора задовольнив, вирок суду змінив, виключив з резолютивної частини вироку посилання на ст. 72 КК України та з його мотивувальної частини - кваліфікуючу ознаку «незаконне» при кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК України. Залишив юридичне формулювання обвинувачення за вказаним кримінальним законом як «придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу». В решті вирок місцевого суду суд апеляційної інстанції залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вищезазначені судові рішення, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання
з випробуванням на строк 3 роки.
Зазначає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання
не врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий,
при затриманні не чинив опору, щиро розкаявся та сприяв розслідуванню злочину. Своїх показань, наданих під час досудового розслідування, вході судового розгляду не змінював, вчинив злочин вперше, а також не усвідомлював наслідків своїх дій. Наголошував, що не встиг повідомити правоохоронні органи про знайдені ним заборонені законом предмети, оскільки до їх виявлення працівниками поліції минув не значний проміжок часу.
Вказане також залишилося поза увагою суду апеляційної інстанції.
Звертає увагу Суду, що обвинувачений одружений, має на утриманні
та виховує малолітню дитину, характеризується позитивно, приймав активну участь у волонтерській діяльності, встав на військовий облік і мав намір вступити до лав Збройних Сил України.
Незастосування судами приписів ст. 75 КК України призвело до вищевказаних порушень.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 підтримав подану касаційну скаргу та просив
її задовольнити.
Прокурор  ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою і просив залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені
в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того
чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та кваліфікація дій засудженого у касаційному порядку не оспорюються.
Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості
й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття,
які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається
не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання
- конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,
їх небезпечності та даним про особу винного.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання
з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого
без відбування покарання. Вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч
і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.
Призначаючи  ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України, оскільки врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких є проступком, а інше - тяжким злочином, конкретні обставини їх вчинення, дані про особу обвинуваченого, який не судимий, характеризується посередньо, одружений,
має на утриманні малолітню дитину. Обставиною, що пом`якшує призначене обвинуваченому покарання, місцевий суд визнав його щире каяття. Обставин,
які обтяжують покарання, судом не встановлено.
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції призначив  ОСОБА_6  за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, а за ч. 1 ст. 263 КК України - 3 роки позбавлення волі, тобто мінімальне покарання згідно
із зазначеною санкцією, обравши принцип поглинення під час призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень. При цьому суд
не встановив підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 75
КК України.
З висновками місцевого суду в частині призначення покарання погодився
і апеляційний суд, який також не встановив підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та зазначив, що виправлення
ОСОБА_6 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування до  ОСОБА_6  приписів ст. 75 КК України,
яке б указувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням
та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання
не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України,
і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання
або прийняття рішення про звільнення від його відбування. Тобто Суд не вбачає підстав вважати це покарання явно несправедливим через суворість.
Отже, призначене місцевим судом  ОСОБА_6 покарання ґрунтується
на положеннях статей 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації, є необхідним для виправлення засудженого
та попередження вчинення ним нових злочинів.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд відповідно до вимог статей 370
та 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено,
а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу захисника слід залишити
без задоволення, а оскаржені судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 08 вересня 2022 року
та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2023 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                             ОСОБА_3