П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
21 квітня 2023 року                                                                                              м. Київ
 
Справа № 758/4914/19
Провадження: № 22-ц/824/5243/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Бережної Наталії Миколаївни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
на   заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Захарчук С.С., 
у справі за позовом  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,  
 
у с т а н о в и в:
 
У квітні 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - позивач, банк) звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приват банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 18.11.2013  року. На підставі вказаної заяви відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 13 000 грн. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (далі - договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідачка при укладанні договору надала  свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, а також іншими витратами відповідно до умов договору. За таких обставин, банк просив стягнути з відповідачки  заборгованість за кредитним договором  № б/н від 18.11.2013  року, яка станом на 19.03.2020 року складала 49 260,86 грн, з яких: 11 165,64 грн - тіло кредиту, 14 055,29 грн - прострочене тіло кредиту, 20 192,22 грн - пеня за прострочене зобов`язання, 1025,76 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500 грн- - штраф (фіксована частина), 2321,95 грн - штраф (процентна складова) .
Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 Не погодившись із таким судовим рішенням, Бережна Н. М. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що, укладаючи кредитний договір,  сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов щодо нього, і відповідачка, власноручно підписавши анкету-заяву, взяла на себе зобов`язання по його виконанню. Кредитний договір повністю відповідає вимогам цивільного законодавства. Сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору, Користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Такі дії відповідачки прослідковуютьсяі і в наданій банком виписці по картковому рахунку та розрахунку заборгованості. Наголошувала, що  суми, які банк просить стягнути, належним чином обґрунтовані та підтверджені. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 31  січня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права із дотриманням  норм  процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому  засіданні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 18.11.2013  року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк».
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 18.11.2013 року, заборгованість відповідачки станом на 19.03.2020 року складала 49 260,86 грн, з яких: 11 165,64 грн - тіло кредиту, 14 055,29 грн - прострочене тіло кредиту, 20 192,22 грн - пеня за прострочене зобов`язання, 1025,76 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500 грн- - штраф (фіксована частина), 2321,95 грн - штраф (процентна складова) .
Відмовляючи у задоволенні позову в АТ КБ «Приват банк», суд першої інстанції виходив із того, що банком не надано доказів видачі відповідачці кредиту у розмірі 13 000 грн,  а надана анкета-заява про приєднання до Умов  та Правил надання банківських послуг від 18.11.2013 року не містить умов щодо надання кредиту, його розміру, порядку погашення та відповідальності сторін.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055    ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір,             в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку  АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У справі, яка переглядається, АТ КБ «ПриватБанк» ініційовано спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, який оформлений у вигляді анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 08.11.2013 року.
На підтвердження заявлених вимог банк надав до суду копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 18.11.2013 року,  витяг з тарифів банку та витяг із Умов та правил надання банківських послуг та розрахунок заборгованості.
 В той же час, анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 18.11.2013 року, яка підписана відповідачкою, не містить відомостей щодо розміру кредитного ліміту. Надані банком письмові докази не свідчать про те, що відповідачці було встановлено кредитний ліміт у розмірі 13 000 грн, або у розмірі 25 220,93 грн,  які банк просить стягнути як заборгованість за поточним та простроченим тілом кредиту. 
Також, у  наявній в матеріалах справи анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) та штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. 
Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення пені та штрафів за прострочення виконання грошового зобов`язання.  
Роздруківка із сайту позивача також не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
У цьому конкретному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (травень 2014) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (вересень 2020), тобто, банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в цьому банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» через їх мінливий характер не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.05.2022 року у справі 393/126/20.
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, окрім наведеного вище також послався на те, що банком не доведено факту видачі відповідачці коштів.
Колегія суддів не може погодитись із  такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
 Згідно правових висновків Верховного Суду, викладених у  постановах від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, провадження № 61-6279св19,   від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19, провадження № 61-10096св20,  від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, провадження № 61-9618св19, виписка з карткового рахунку є належним доказом щодо заборгованості відповідачки за тілом кредиту, тому повинна досліджуватись в сукупності з іншими доказами.
Належним чином дослідити поданий стороною доказ (в цьому випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №  342/180/17, вказано, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
Як убачається із матеріалів справи, банк на підтвердження вказаних позовних вимог надав суду виписку по картковому рахунку відповідачки станом на 30.07.2020 року та довідки банку про зміну кредитного ліміту та видані кредитні картки (а.с. 59-74).
Із вказаної виписки убачається, що відповідачка користулась грошовими коштами, отриманими від банку на підставі анкети-заяви від 18.11.2013 року та повертала отримані кошти шляхом поповнення карткового рахунку через термінал або шляхом зарахування переказів з іншиз карткових рахунків.
З виписки по картковому рахунку відповідачки, яка кореспондується із розрахунком заборгованості, також убачається, що банком за період з 18.11.2013 року по 01.03.2020 року за рахунок  коштів, внесених відповідачкою на поповнення карткового рахунку, було списано 67 141,56 грн, які включають в себе  відсотки за використання кредитного ліміту та за прострочення сплати кредиту за ставками 2,5 %, 2,9%, 3, 5 %, пеню за прострочку за кредитом та штраф за прострочення за кредитом.  
З огляду вищевикладене, а також те, що анкета-заява від 18.11.2013 року не містить визначення домовленості сторін про умови кредитування, зокрема, сплати відсотків, порядку їх списання, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для покладення на відповідачку обов`язку  по сплаті заборгованості, яка заявлена банком до стягнення,  а саме у розмірі 49 260,86 грн.
Суд першої інстанції при вирішенні даної справи по суті дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте не належно дослідив наявні в матеріалів докази, та не звернув уваги на те, що надані банком виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними доказами, які, у свою чергу, спростовують факт існування у відповідача заборгованості.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. 
 
Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382-384 України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Бережної Наталії Миколаївни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                             Т. О. Невідома

Судді                                                                                                          В. А. Нежура

                                                                                                                     В. В. Соколова