ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

24 травня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/1990/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання Степановій О.В.,
за участю представників:
від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради – участі не брали,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" –    Білозор О.О.,
від Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "Північний" – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2022, прийняте суддею Желєзною С.П., м. Одеса, повний текст складено 27.12.2022,
у справі №916/1990/22
за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "Північний"
про стягнення 2 401 119,80 грн

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Суворовський", в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача борг у загальному розмірі 2401119,80 грн, з яких: 2312256,68 грн заборгованості з орендної плати та 88863,12 грн пені.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором оренди №0004/17 від 08.06.2017 в частині сплати орендних платежів за період 01.01.2018-26.07.2021.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.11.2022 за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі №916/1990/22 та залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – Комунальне підприємство "Житлово-комунальний сервіс "Північний".
Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.12.2022 у справі №916/1990/22 (суддя Желєзна С.П.) у задоволенні позову відмовлено; стягнуто з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Суворовський" витрати на правову допомогу у розмірі 30000 грн.
Судове рішення мотивоване тим, що, враховуючи наявність у Департаменту комунальної власності Одеської міської ради права вимагати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Суворовський" сплати орендних платежів лише у розмірі 5% від суми місячної орендної плати, позивачем не доведено існування заявленого у позові права на отримання 100% розміру орендних платежів, а відтак, з огляду на встановлений умовами договору оренди №0004/17 від 08.06.2017 та рішеннями Одеської міської ради порядок розподілу орендних платежів і відсутність заборгованості відповідача перед позивачем за даним договором оренди, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення орендної плати. Водночас місцевий господарський суд зазначив про те, що з наданого позивачем розрахунку пені взагалі не вбачається за можливе встановити розмір орендного платежу (5% від розміру орендної плати), за яким має місце прострочення оплати, оскільки такий розмір не вказано, при цьому із наведеного розрахунку неможливо встановити і суму грошових коштів, яка була сплачена окремо на рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та на рахунок Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "Північний", у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення пені також відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2022 у справі №916/1990/22 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що договори про зарахування зустрічних однорідних вимог були укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Суворовський" та Комунальним підприємством "Житлово-комунальний сервіс "Північний" з порушенням чинного законодавства та без урахування інтересів територіальної громади м. Одеси, у зв`язку з чим у Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є право на стягнення 100% суми орендної плати за використання відповідачем майна, яким останній користується на підставі договору оренди №0004/17 від 08.06.2017. Крім того, апелянт стверджує про те, що заявлена відповідачем та стягнута судом першої інстанції сума витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною зі складністю наданих Товариству з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Суворовський" послуг, їх обсягом та витраченим на них часом.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 06.03.2023 (вх№92/23/Д6 від 06.03.2023) Товариство з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Суворовський" просить у задоволенні апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовити, а рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2022 у справі №916/1990/22 залишити без змін. Зокрема, відповідач посилається на відсутність у позивача права вимагати стягнення на свою користь 100% розміру орендної плати за договором оренди №0004/17 від 08.06.2017, а також на відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Суворовський" станом на час подання позову у цій справі заборгованості за вказаним договором як перед Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, так і перед Комунальним підприємством "Житлово-комунальний сервіс "Північний". Водночас відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на необґрунтованість наданого позивачем розрахунку пені, а також на те, що до суми заборгованості з орендної плати, яка була зарахована на підставі укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Суворовський" та Комунальним підприємством "Житлово-комунальний сервіс "Північний" договорів про зарахування зустрічних однорідних вимог, увійшли саме 95% орендної плати, яка підлягала сплаті на користь зазначеного комунального підприємства, у той час як 5% орендної плати, яка з 01.01.2018 мала сплачуватися на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, до цього взаємозаліку не увійшла.
13.03.2023 до суду апеляційної інстанції від Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "Північний" надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 08.03.2023 (вх.№92/23/Д7 від 13.03.2023), в якому останнє просить у задоволенні апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовити. У даному відзиві Комунальне підприємство "Житлово-комунальний сервіс "Північний" зазначає про відсутність у відповідача заборгованості за договором оренди №0004/17 від 08.06.2017 та підстав для перерахування на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 100% розміру орендної плати за цим договором, а також посилається на законність укладених з Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Суворовський" договорів про зарахування зустрічних однорідних вимог.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 28.02.2023 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.03.2023 у справі №916/1990/22 відмовлено у задоволенні заяви Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про зупинення провадження №01-13/63 від 13.01.2023 (вх.№96/23 від 13.01.2023) та призначено дану справу до розгляду на 19.04.2023 о 12:00.
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.04.2023 вирішено розглянути апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2022 у справі №916/1990/22 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також у судовому засіданні у справі №916/1990/22 оголошено перерву до 12:00 год 24.05.2023.
05.05.2023 відповідач подав до Південно-західного апеляційного господарського суду повідомлення про зміну найменування сторони б/н від 02.05.2023 (вх.№1186/23 від 05.05.2023), в якому зазначив про те, що новим найменуванням останнього є Товариство з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер", на підтвердження чого надав, зокрема, копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №170946238428 від 25.04.2023.
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.05.2023 здійснено заміну найменування вищенаведеного відповідача з Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Суворовський" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер".
У судовому засіданні 24.05.2023 представники Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "Північний" участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи, при цьому апелянтом було подано клопотання б/н та б/д (вх.№92/23/Д10 від 24.05.2023) про розгляд справи №916/1990/22 за відсутності його представника.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер", обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 08.06.2017 між Комунальним підприємством "Житлово-комунальний сервіс "Північний" ("Орендодавець") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Суворовський" ("Орендар"), найменування якого в подальшому було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер", укладено договір оренди №0004/17 (далі – договір №0004/17 від 08.06.2017), за умовами пункту 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлові будівлі та споруди загальною площею 1841 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Паустовського, 31а, для розміщення складу. Характеристика об`єкта оренди наводиться у технічному паспорті, який виданий Комунальним підприємством "МБТІ ОМР" 31.10.2016. Експертна оцінка об`єкта оренди становить 5739700 грн. Звіт про незалежну оцінку вартості об`єкта оренди складений станом на 11.03.2017.
Згідно з пунктом 1.2 договору №0004/17 від 08.06.2017 передача в оренду об`єкта, зазначеного у пункті 1.1 цього договору, здійснюється на підставі Цивільного та Господарського кодексів України, Закону України "Про оренду державного та комунального майна", розпорядження Одеського міського голови №479 від 29.05.2017 "Про передачу в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційне підприємство Суворовський" нежитлових будівель та споруд загальною площею 1841 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Паустовського, 31а".
В силу пункту 1.3 договору №0004/17 від 08.06.2017 термін дії даного договору – з 08.06.2017 до 08.04.2020.
У пункті 2.1 договору №0004/17 від 08.06.2017 узгоджено, що орендна плата визначається на підставі статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 зі змінами та доповненнями.
За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 74400,86 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. До орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, плата за користування земельною ділянкою та інші послуги, які надаються спеціалізованими організаціями. Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця оренди незалежно від результатів його господарської діяльності (пункти 2.2-2.4 договору №0004/17 від 08.06.2017).
Пунктом 5.2 договору №0004/17 від 08.06.2017 передбачено, що за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.
За умовами пункту 7.17 договору №0004/17 від 08.06.2017 цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами.
Додатками до договору №0004/17 від 08.06.2017 виступають підписані сторонами цього договору розрахунок орендної плати та акт приймання-передачі приміщень б/н від 08.06.2017, з якого вбачається, що Орендареві передано об`єкт оренди.
27.01.2020 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" укладено додатковий договір №1 про внесення змін до договору №0004/17 від 08.06.2017 (далі – додатковий договір №1 від 27.01.2020), який погоджено Комунальним підприємством "Житлово-комунальний сервіс "Північний" ("Балансоутримувач").
Відповідно до пункту 1.1 додаткового договору №1 від 27.01.2020, керуючись рішеннями Одеської міської ради від 26.04.2017 №1962-VII "Про визнання таким, що втратило чинність, рішення Одеської міської ради від 27.06.2006 року №56-V "Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради з виконання функцій орендодавця нежилих приміщень, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Одеси" та від 26.07.2017 №2284-VІ "Про визначення органу, уповноваженого управляти майном, яке є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси", а також на підставі акту приймання-передачі нежитлових будівель та споруд загальною площею 1841 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Паустовського, 31а, у преамбулі та розділі договору "Місцезнаходження сторін" назву Орендодавця змінено на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.
Згідно з пунктом 1.2 додаткового договору №1 від 27.01.2020 доповнено підпункт 2.2 пункту 2 даного договору оренди новим абзацом, в якому зазначено, що орендну плату з 01.01.2018 Орендар перераховує у встановленому даним договором розмірі з урахуванням індексу інфляції та ПДВ на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок Балансоутримувача та Орендодавця проводиться Орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.
В силу пункту 1.3 додаткового договору №1 від 27.01.2020 Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця незалежно від результатів його господарської діяльності.
У пункті 1.5 додаткового договору №1 від 27.01.2020 узгоджено продовження строку дії цього договору на два роки та одинадцять місяців, а саме: з 27.01.2020 до 27.12.2022. 
У матеріалах справи також містяться роздруківки низки рішень Одеської міської ради, а саме:
-№1323-VII від 07.12.2016 "Про бюджет міста Одеси на 2017 рік", у пункті 25 якого встановлено, що у разі, коли орендодавцем майна є комунальні підприємства, засновником яких виступає Одеська міська рада, крім Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Одеса", 100% орендної плати є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів;
-№2733-VII від 14.12.2017 "Про бюджет міста Одеси на 2018 рік", згідно з пунктом 27 якого у разі, якщо балансоутримувачем є комунальні підприємства, засновником яких виступає Одеська міська рада, крім Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Одеса", а орендодавець – Департамент комунальної власності Одеської міської ради): 95% коштів за оренду майна, включаючи ПДВ, які є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів, орендар перераховує на рахунок комунального підприємства – балансоутримувача, у той час як 5%, включаючи ПДВ, перераховуються орендарем на рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, відкритий в управлінні Державної казначейської служби у м. Одесі Одеської області, в порядку, визначеному пунктом 26 цього рішення;
-№3991-VII від 12.12.2018 "Про бюджет міста Одеси на 2019 рік", в силу пункту 25 якого у разі, якщо балансоутримувачем є комунальні підприємства, засновником яких виступає Одеська міська рада, крім Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Одеса", а орендодавець – Департамент комунальної власності Одеської міської ради): 95% коштів за оренду майна, включаючи ПДВ, які є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів, орендар перераховує на рахунок комунального підприємства – балансоутримувача, у той час як 5%, включаючи ПДВ, перераховуються орендарем на рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, відкритий в управлінні Державної казначейської служби у м. Одесі Одеської області, в порядку, визначеному пунктом 24 цього рішення; 
-№5453-VII від 11.12.2019 "Про бюджет міста Одеси на 2020 рік", відповідно до пункту 26 якого у разі, якщо балансоутримувачем є комунальні підприємства, засновником яких виступає Одеська міська рада, крім Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Одеса" та комунальних некомерційних підприємств охорони здоров`я, а орендодавець – Департамент комунальної власності Одеської міської ради: 95% коштів за оренду майна, включаючи ПДВ, які є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів, орендар перераховує на рахунок комунального підприємства – балансоутримувача, у той час як 5%, включаючи ПДВ, перераховуються орендарем на рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, відкритий в Державній казначейській службі України у місті Києві, в порядку, визначеному пунктом 25 цього рішення;
-№13-VIII від 24.12.2020 "Про бюджет Одеської міської територіальної громади на 2021 рік", у пункті 28 якого визначено, що у разі, якщо балансоутримувачем є комунальні підприємства, засновником яких виступає Одеська міська рада, крім Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Одеса" та комунальних некомерційних підприємств охорони здоров`я, а орендодавець – Департамент комунальної власності Одеської міської ради): 95% коштів за оренду майна, включаючи ПДВ, які є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів, орендар перераховує на рахунок комунального підприємства – балансоутримувача, у той час як 5%, включаючи ПДВ, перераховуються орендарем на рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, відкритий в Державній казначейській службі України у місті Києві, в порядку, визначеному пунктом 26 цього рішення;
-№797-VIII від 08.12.2021 "Про бюджет Одеської міської територіальної громади на 2022 рік", в якому пунктом 26 передбачено, що у разі, якщо балансоутримувачем є комунальні підприємства, засновником яких виступає Одеська міська рада, крім Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Одеса" та комунальних некомерційних підприємств охорони здоров`я, а орендодавець – Департамент комунальної власності Одеської міської ради): 95% коштів за оренду майна, включаючи ПДВ, які є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів, орендар перераховує на рахунок комунального підприємства – балансоутримувача, у той час як 5%, включаючи ПДВ, перераховуються орендарем на рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, відкритий в Державній казначейській службі України у місті Києві, в порядку, визначеному пунктом 24 цього рішення.
01.05.2018 між Комунальним підприємством "Житлово-комунальний сервіс "Північний" ("Сторона-1") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" ("Сторона-2") було укладено договір про зарахування зустрічних однорідних вимог №01/05-18, в якому зазначено, що Сторона-1 має грошові вимоги до Сторони-2 за договором №0004/17 від 08.06.2017 зі сплати орендної плати за період з 26.11.2017 по 30.04.2018 року у сумі 439879,44 грн, у той час як Сторона-2 має грошові вимоги до Сторони-1 за договором про перерахування грошових коштів №01/04/18 від 01.04.2018 за період з 01.06.2017 по 31.03.2018 у розмірі 126616,11 грн, у зв`язку з чим сторони дійшли згоди про те, що вищенаведене грошове зобов`язання з оплати заборгованості з орендної плати за договором №0004/17 від 08.06.2017 вважається припиненим у розмірі 126616,11 грн внаслідок зарахування. Крім того, сторонами даного договору про зарахування зустрічних однорідних вимог №01/05-18 від 01.05.2018 були підписані акт взаємозаліку заборгованості б/н від 01.05.2018 разом з додатками до нього.
03.12.2018 між Комунальним підприємством "Житлово-комунальний сервіс "Північний" ("Сторона-1") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" ("Сторона-2") було укладено договір про зарахування зустрічних однорідних вимог №03/12-18, відповідно до якого Сторона-1 має грошові вимоги до Сторони-2 за договором №0004/17 від 08.06.2017 зі сплати орендної плати за період з 12.01.2018 по 30.11.2018 у сумі 945975,01 грн, у той час як Сторона-2 має грошові вимоги до Сторони-1 за договором про перерахування грошових коштів №01/11/18 від 01.11.2018 у розмірі 65405,02 грн, у зв`язку з чим сторони дійшли згоди про те, що вищенаведене грошове зобов`язання з оплати заборгованості з орендної плати за договором №0004/17 від 08.06.2017 вважається припиненим у розмірі 65405,02 грн внаслідок зарахування. Крім того, сторонами даного договору про зарахування зустрічних однорідних вимог №03/12-18 від 03.12.2018 були підписані акт взаємозаліку заборгованості б/н від 03.12.2018 разом з додатками до нього.
16.03.2020 між Комунальним підприємством "Житлово-комунальний сервіс "Північний" ("Сторона-1") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" ("Сторона-2") було укладено договір про зарахування зустрічних однорідних вимог №16/03-20, згідно з яким Сторона-1 має грошові вимоги до Сторони-2 за договором №0004/17 від 08.06.2017 зі сплати орендної плати за період з 04.02.2018 по 31.12.2018 у сумі 980389,87 грн, у той час як Сторона-2 має грошові вимоги до Сторони-1 за 19 договорами про надання житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 980389,87 грн, у зв`язку з чим сторони дійшли згоди про те, що вищенаведене грошове зобов`язання з оплати заборгованості з орендної плати за договором №0004/17 від 08.06.2017 вважається припиненим у розмірі 980389,87 грн внаслідок зарахування. Крім того, сторонами даного договору про зарахування зустрічних однорідних вимог №16/03-20 від 16.03.2020 було підписано акт взаємозаліку заборгованості б/н від 16.03.2020.
16.04.2020 між Комунальним підприємством "Житлово-комунальний сервіс "Північний" ("Сторона-1") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" ("Сторона-2") було укладено договір про зарахування зустрічних однорідних вимог №16/04-20, в якому вказано, що Сторона-1 має грошові вимоги до Сторони-2 за договором №0004/17 від 08.06.2017 зі сплати орендної плати за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 у сумі 1248629,99 грн, у той час як Сторона-2 має грошові вимоги до Сторони-1 за 3 договорами про надання житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 1248629,99 грн, у зв`язку з чим сторони дійшли згоди про те, що вищенаведене грошове зобов`язання з оплати заборгованості з орендної плати за договором №0004/17 від 08.06.2017 вважається припиненим у розмірі 1248629,99 грн внаслідок зарахування. Крім того, сторонами даного договору про зарахування зустрічних однорідних вимог №16/04-20 від 16.04.2020 було підписано акт взаємозаліку заборгованості б/н від 16.04.2020 та додаткову угоду б/н від 20.04.2020 до вказаного договору про зарахування зустрічних однорідних вимог, якою виправлено технічні помилки, допущені в зазначеному акті взаємозаліку заборгованості б/н від 16.04.2020.
З наявних у матеріалах справи актів звірки взаємних розрахунків між Комунальним підприємством "Житлово-комунальний сервіс "Північний" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" за договором №0004/17 від 08.06.2017 вбачається, що станом на 31.12.2018 заборгованість відповідача складала 980389,87 грн; станом на 31.12.2019 – 2229019,86 грн; станом на 31.12.2020 – 109256,73 грн; станом на 31.12.2021 заборгованість відсутня; станом на 31.07.2022 – 142 396,61 грн; станом на 15.08.2022 заборгованість відсутня, а переплата складає 203702,47 грн.
Департамент комунальної власності Одеської міської ради в листі №01-13/1492 від 13.05.2020 просив Комунальне підприємство "Житлово-комунальний сервіс "Північний" надати копії банківських виписок (платіжних доручень), які підтверджують сплату відповідачем орендної плати за договором №0004/17 від 08.06.2017 за період з січня місяця 2018 року по квітень місяць 2020 року.
За результатами розгляду вищенаведеного листа Комунальне підприємство "Житлово-комунальний сервіс "Північний" надало позивачу відповідь №95 від 10.08.2020, в якій зазначило про відсутність у відповідача заборгованості за договором №0004/17 від 08.06.2017, на підтвердження чого надало Департаменту комунальної власності Одеської міської ради копії відповідних актів взаємозаліку заборгованості від 01.05.2018, від 03.12.2018, від 16.03.2020 та від 16.04.2020.
У листі №01-13/3011 від 19.08.2020 позивач повідомив Комунальне підприємство "Житлово-комунальний сервіс "Північний" про відсутність у останнього права на укладання договорів про зарахування зустрічних однорідних вимог та наголосив на тому, що Департаментом комунальної власності Одеської міської ради будуть вжиті заходи зі стягнення заборгованості відповідача за договором №0004/17 від 08.06.2017 у судовому порядку.
Опрацювавши зазначений вище лист, Комунальне підприємство "Житлово-комунальний сервіс "Північний" надало позивачу відповідь №108 від 01.09.2020, в якій зазначило про наявність у нього права укладати договори про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки згідно з рішеннями Одеської міської ради про бюджет на відповідний рік 95% коштів за оренду майна відповідач перераховує на рахунок балансоутримувача – даного комунального підприємства, при цьому розрахунки з бюджетом міста не були частиною взаємозаліку.
05.06.2021 позивач засобами поштового зв`язку надіслав Товариству з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" претензію №01-13/2426 від 01.06.2021, в якій, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №0004/17 від 08.06.2017 в частині сплати орендних платежів, вимагав у місячний строк погасити заборгованість з орендної плати, розмір якої станом на 26.04.2021 складав 4234802,87 грн, а також пеню у розмірі 63292,58 грн.
У відповіді на претензію №1439 від 18.06.2021 відповідач зазначив про те, що останній відповідно до рішень Одеської міської ради про бюджети міста Одеси на відповідні бюджетні роки має сплачувати на рахунок позивача лише 5% від орендної плати, у зв`язку з чим наявна перед Департаментом комунальної власності Одеської міської ради заборгованість у розмірі 113728,72 грн буде погашена найближчим часом. Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" наголосило на тому, що вказана позивачем у претензії сума заборгованості не відповідає дійсності, оскільки позивачем не було враховано, зокрема, факту припинення зобов`язань між орендарем та балансоутримувачем шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.
В адресованому відповідачу листі №01-13/2946 від 05.07.2021 Департамент комунальної власності Одеської міської ради вказав, що Комунальне підприємство "Житлово-комунальний сервіс "Північний" не може вважатися належним кредитором (боржником) у договорах про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки укладання цих договорів на підставі існуючої заборгованості, що виникла внаслідок несплати орендної плати за договорами оренди об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, згідно зі статутом вказаного комунального підприємства не належить до його повноважень, оскільки виступає виключною компетенцією Одеської міської ради. Водночас позивач зауважив на тому, що умовами договору №0004/17 від 08.06.2017 не передбачена можливість зарахування зобов`язань орендаря з орендної плати у рахунок погашення інших зобов`язань балансоутримувача.
Комунальне підприємство "Житлово-комунальний сервіс "Північний" листами №24 від 08.02.2022, №58 від 02.03.2022, №102 від 06.04.2022, №143 від 05.05.2022, №185 від 06.06.2022, №225 від 01.07.2022, №290 від 10.08.2022, №331 від 05.09.2022 у відповідь на звернення позивача надавало останньому інформацію про стан надходження від відповідача орендної плати за договором №0004/17 від 08.06.2017.
29.06.2022 Одеської міською радою було прийнято рішення №969-VIII "Про орендну плату за використання комунального майна територіальної громади м. Одеса у період дії воєнного стану".
В подальшому на виконання вищенаведеного рішення позивачем було прийнято наказ №389 від 27.07.2022 "Про перерахування орендної плати у період дії воєнного стану за договором оренди від 08.06.2017 №0004/17 нежитлових будівель та споруд, загальною площею 1841,0 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Паустовського, 31 а", відповідно до якого вирішено нараховувати орендну плату за вказаним договором оренди у розмірі 50% розміру орендної плати (з урахуванням її індексації), встановленої цим договором, на період дії воєнного стану та протягом 30 календарних днів після припинення чи скасування його дії у встановленому чинним законодавством порядку.
На підтвердження виконання прийнятих на себе за договором №0004/17 від 08.06.2017 зобов`язань зі сплати орендних платежів відповідачем до місцевого господарського суду було подано копії низки платіжних доручень (т.ІІ а.с.114-138, 141-166).
Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати за договором №0004/17 від 08.06.2017 в сумі 2312256,68 грн і пені за несвоєчасну сплату орендної плати за вказаним договором у розмірі 88863,12 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з недоведеності позивачем існування заявленого ним у позові права на отримання 100% розміру орендних платежів за договором №0004/17 від 08.06.2017, у зв`язку з чим, враховуючи встановлений умовами цього договору та відповідними рішеннями Одеської міської ради порядок розподілу орендних платежів, у відповідача перед Департаментом комунальної власності Одеської міської ради відсутня заборгованість за даним договором оренди. Водночас суд першої інстанції зазначив про те, що з наданого позивачем розрахунку пені взагалі не вбачається за можливе встановити розмір орендного платежу (5% від розміру орендної плати), за яким має місце прострочення оплати, оскільки такий розмір не вказано, а також неможливо встановити суму грошових коштів, яка була сплачена окремо на рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та на рахунок Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "Північний".
Колегія суддів частково погоджується з вищенаведеним висновком Господарського суду Одеської області з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд  будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
За умовами частин першої, п`ятої статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до частини третьої статті 285, частин першої та четвертої статті 286 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендна плата – це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
Правові, економічні та організаційні відносини, що виникають у зв`язку з орендою державного та комунального майна, врегульовано Законом України "Про оренду державного та комунального майна", за умовами якого орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються у договорі.
В силу частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Положеннями частин першої, другої статті 538 Цивільного кодексу України визначено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.
Статтею 530 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Як зазначалося вище, у додатковому договорі №1 від 27.01.2020 сторонами узгоджено, що з 01.01.2018 розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок Балансоутримувача та Орендодавця проводиться Орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.
Згідно з рішеннями Одеської міської ради №2733-VII від 14.12.2017 "Про бюджет міста Одеси на 2018 рік", №3991-VII від 12.12.2018 "Про бюджет міста Одеси на 2019 рік", №5453-VII від 11.12.2019 "Про бюджет міста Одеси на 2020 рік", №13-VIII від 24.12.2020 "Про бюджет Одеської міської територіальної громади на 2021 рік" та №797-VIII від 08.12.2021 "Про бюджет Одеської міської територіальної громади на 2022 рік" відповідач повинен був сплачувати орендну плату за договором №0004/17 від 08.06.2017 наступним чином: 95% орендної плати на користь балансоутримувача – Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "Північний" та 5% орендної плати на користь орендодавця – Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження того, що узгоджені сторонами умови перерахування та розподілу орендної плати за договором №0004/17 від 08.06.2017, які передбачають сплату орендних платежів у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік, не підлягають застосуванню у зв`язку з їх зміною, недійсністю (незаконністю, протиправністю) тощо, а тому, як обґрунтовано зазначив в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, правові підстави для отримання Департаментом комунальної власності Одеської міської ради 100% розміру орендних платежів за вказаним договором оренди відсутні.
Посилання апелянта на те, що він має великий спектр повноважень щодо контролю над використанням майна, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, оскільки чинним законодавством не передбачено право позивача вимагати стягнення з орендаря на свою користь орендної плати, яка мала бути сплачена на рахунок іншої юридичної особи (у даному випадку на рахунок балансоутримувача об`єкта оренди – Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "Північний").
Доводи скаржника про незаконність договорів про зарахування зустрічних однорідних вимог, укладених між відповідачем та Комунальним підприємством "Житлово-комунальний сервіс "Північний", колегією суддів оцінюються критично, оскільки, по-перше, з огляду на встановлену статтею 204 Цивільного кодексу України презумпцію правомірності правочину, у апеляційного господарського суду відсутні правові підстави не враховувати зазначені договори; по-друге, у будь-якому разі визнання вказаних договорів про зарахування зустрічних однорідних вимог недійсними не зумовить виникнення у позивача права на отримання 100% орендної плати за договором №0004/17 від 08.06.2017.
Дослідивши наданий позивачем до місцевого господарського суду розрахунок заборгованості, колегія суддів зауважує не необґрунтованості останнього, оскільки до вказаного розрахунку Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було безпідставно включено суми орендної плати, які мали бути сплачені на користь Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "Північний".
Здійснивши власний перерахунок в межах заявленого позивачем періоду (січень місяць 2018 року – липень місяць 2021 року включно) з урахуванням наявності у позивача права на отримання лише 5% орендної плати за договором №0004/17 від 08.06.2017 та поданих відповідачем платіжних доручень, беручи до уваги те, що узгоджена        сторонами орендна плата за перший після підписання вказаного договору місяць становить 74400,86 грн (базова ставка орендної плати за місяць), а також з огляду на сплату позивачем на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 71005,13 грн за платіжним дорученням №8362 від 10.08.2022 та зменшення на період дії воєнного стану орендної плати на 50% на підставі наказу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №389 від 27.07.2022 "Про перерахування орендної плати у період дії воєнного стану за договором оренди від 08.06.2017 №0004/17 нежитлових будівель та споруд, загальною площею 1841,0 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Паустовського, 31 а", Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем за вказаним договором оренди, у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 2312256,68 грн орендної плати.
Водночас з наявних у матеріалах справи платіжних доручень вбачається та Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" не заперечується, що оренда плата за договором №0004/17 від 08.06.2017 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради сплачувалася відповідачем несвоєчасно.
За таких обставин, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання правильно кваліфіковане Департаментом комунальної власності Одеської міської ради як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" визначено позивачем таким, що прострочило виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
В силу частин першої, другої та четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).
Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
У пункті 5.2 договору №0004/17 від 08.06.2017 узгоджено, що за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.
З огляду на вищевикладене, в межах заявленого позивачем періоду нарахування пені, з урахуванням передбаченого частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України шестимісячного строку та виходячи з розміру орендної плати за місяць (5% орендної плати), яка мала бути сплачена відповідачем на користь орендодавця, колегією суддів було здійснено власний розрахунок штрафних санкцій та, як наслідок, встановлено, що загальний розмір пені, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради становить 3928,60 грн (453,64 грн за зобов`язанням зі сплати орендного платежу за серпень місяць 2021 року + 461,80 грн за зобов`язанням зі сплати орендного платежу за вересень місяць 2021 року + 482,99 грн за зобов`язанням зі сплати орендного платежу за жовтень місяць 2021 року + 497,84 грн за зобов`язанням зі сплати орендного платежу за листопад місяць 2021 року + 573,38 грн за зобов`язанням зі сплати орендного платежу за грудень місяць 2021 року + 714,11 грн за зобов`язанням зі сплати орендного платежу за січень місяць 2022 року + 744,84 грн за зобов`язанням зі сплати орендного платежу за лютий місяць 2022 року = 3928,60 грн).
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 3928,60 грн пені.
Доводи відповідача про те, що сума пені повинна бути погашена за рахунок наявної у Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" перед позивачем переплати орендної плати, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки умовами договору №0004/17 від 08.06.2017 не передбачено можливості зарахування орендних платежів в рахунок сплати штрафних санкцій, тим більше, що пеня та орендна плата мають різну правову природу.
Колегія суддів також враховує, що відповідач під час розгляду даної справи місцевим господарським судом подав заяву про розподіл судових витрат б/н від 12.12.2022 (вх.№28544/21 від 15.12.2022), в якій просив стягнути з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" компенсацію витрат на професійну правничу допомогу у сумі 30000 грн.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За умовами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
В силу статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частинами першою, другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
В силу приписів частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (рішення у справах "East/West Alliance Limited" проти України" та "Ботацці проти Італії").
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, враховуючи частини п`яту-сьому, дев`яту статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/1340/18.
Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №906/194/18, акцентує увагу на необхідності дослідження документів на підтвердження обсягу витрат на правову допомогу, у тому числі щодо необхідності наявності розрахунку відповідних витрат, а також оцінки можливого фактичного їх понесення, оскільки у зазначеному випадку встановлення факту понесення витрат залежить від доведення факту надання правової допомоги у відповідних обсягах.
Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, а тому відповідно до вимог чинного процесуального закону цілком достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 15.06.2021 у справі №922/2987/20, від 18.05.2021 у справі №923/121/20, від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 09.07.2019 у справі №923/726/18 та від 26.02.2020 у справі №910/14371/18.
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Даний правовий висновок Верховного Суду викладений в постанові від 28.11.2019 у справі №914/1605/18.
Крім того, чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.06.2021 у справі №906/698/20.
Суд апеляційної інстанції вбачає, що на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу у даній справі в суді першої інстанції та розміру останніх Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" було надано низку документів, а саме: копії договору про надання правової допомоги №18/08-22а від 18.08.2022, укладеного між відповідачем і Адвокатським об`єднанням "Правова корпорація", та складеного на його виконання акту виконаних робіт №1 від 09.12.2022, а також ордер серії ВН№1178573 від 29.08.2022, виданий Адвокатським об`єднанням "Правова корпорація" на представництво адвокатом Білозор Олесею Олександрівною інтересів відповідача у Господарському суді Одеської області, разом з копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ОД№002896 від 16.11.2016.
Частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:                 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 11.09.2020 у справі №922/3724/19.
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 28.09.2021 у справі №918/1045/20, від 24.11.2021 у справі №910/17235/20 та від 01.09.2021 у справі №910/13034/20.
У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №923/1121/17 також вказано, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.
Колегія суддів зазначає, що жодних клопотань стосовно зменшення заявленої відповідачем до стягнення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом даної справи в суді першої інстанції, від позивача до Господарського суду Одеської області не надходило.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, місцевий господарський суд обґрунтовано врахував те, що відповідно до договору про надання правової допомоги №18/08-22а від 18.08.2022 гонорар адвоката за надання правової допомоги відповідачу у даній справі встановлюється у фіксованій сумі та складає 30000 грн, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
Посилання апелянта на те, що заявлена до стягнення сума витрат відповідача на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності та розумності, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки на підтвердження вказаних доводів скаржником не надано жодних доказів, натомість зазначені твердження фактично ґрунтуються на нічим не підтверджених припущеннях позивача. Водночас, проаналізувавши опис послуг, які наведені в акті виконаних робіт №1 від 09.12.2022, апеляційний господарський суд зазначає про те, що відображена в ньому інформація про характер наданих адвокатом послуг відповідає матеріалам справи.
Отже, обставини щодо понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30000 грн у зв`язку з розглядом даної справи в суді першої інстанції доведені ним згідно з положеннями статті 74 Господарського процесуального кодексу України, документально обґрунтовані та відповідають критерію розумної необхідності таких витрат з урахуванням складності справи.
З огляду на вищевикладене, враховуючи документальне підтвердження відповідачем понесених ним у зв`язку з розглядом даної справи Господарським судом Одеської області витрат на професійну правничу допомогу у сумі 30000 грн, беручи до уваги, що зазначена сума є розумною та не має надмірний характер, а позивачем, в свою чергу, не було подано клопотання про зменшення розміру вказаних витрат, Південно-західний апеляційний господарський суд, враховуючи часткове задоволення позову, керуючись приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: у сумі 29952 грн.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2022 у справі №916/1990/22 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи, а тому підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 3928,60 грн пені з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині, а також зміні в частині розподілу судових витрат.
Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно задоволенню вказаних позову та скарги.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2022 у справі №916/1990/22 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 3928,60 грн пені скасувати, позов в цій частині задовольнити, в частині розподілу судових витрат – змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
"Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 3928,60 грн пені та 57,63 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.
У задоволенні решти позову відмовити.
Стягнути з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер"  29952 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в Господарському суді Одеської області".
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Клевер" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 86,44 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 25.05.2023.

Головуючий суддя                                                                      С.В. Таран

Суддя                                                                                          К.В. Богатир

Суддя                                                                                          Л.В. Поліщук