УХВАЛА

17 травня 2023 року 
м. Київ 

справа № 120/8450/20-а
адміністративне провадження № К/990/16434/23 

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 120/8450/20-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Війтівецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
В грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Війтівецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області (далі - відповідач), в якому просив: 
- зобов`язати Війтівецьку сільську раду Хмільницького району Вінницької області надати ОСОБА_1 попередню роботу (посаду), яку він обіймав до обрання в 2010 році Качанівським сільським головою Хмільницького району Вінницької області, а за її відсутності - іншу рівнозначну роботу (посаду) у Війтівецькій сільській раді Хмільницького району Вінницької області, або, за його згодою, на іншому підприємстві, в установі, організації; 
- зобов`язати Війтівецьку сільську раду Хмільницького району Вінницької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 із місцевого бюджету середню заробітну плату, яку він одержував на посаді виконуючого обов`язки старости Качанівського старостинського округу, у період з 26 листопада 2020 року до його працевлаштування, але не більше шести місяців;
- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Війтівецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.11.202 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Не погодившись із судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року апеляційну скаргу Війтівецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року скасовано. Прийнято постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Війтівецьку сільську раду Хмільницького району Вінницької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 із місцевого бюджету середню заробітну плату, яку він одержував на виборній посаді у період з 26 листопада 2020 року до його працевлаштування, але не більше шести місяців. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Війтівецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 5 000 грн. В решті позовні вимоги залишено без задоволення.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення скаржник посилається на пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11 липня 2002 року № 93-IV (далі - Закон № 93-IV).
Суд касаційної інстанції зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.
Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову, але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.
Зі змісту рішень судів попередніх інстанцій, оприлюднених в Єдиному державному реєстрі судових рішень слідує, що підставою позовних вимог було, зобов`язання відповідача надати позивачу попередню роботу (посаду), яку він обіймав до обрання в 2010 році, а за її відсутності - іншу рівнозначну роботу (посаду) та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу із місцевого бюджету середню заробітну плату, у період з 26 листопада 2020 року до його працевлаштування, але не більше шести місяців.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи адміністративний позов в частині позовних вимог зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу із місцевого бюджету середню заробітну плату, яку він одержував на виборній посаді у період з 26 лютого 2020 року до його працевлаштування, але не більше шести місяців, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач, до обрання його на посаду голови Качанівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, працював спеціалістом землевпорядником, з якої його звільнено у зв`язку з обранням на виборну посаду. Водночас на момент звільнення позивача не існувала у Війтівецькій сільській раді Хмільницького району Вінницької області посада спеціаліста землевпорядника. Також, судом апеляційної інстанції установлено про відсутність доказів існування на іншому підприємстві, в установі, організації рівноцінної роботи (посади), тій, яку позивач обіймав до обрання у 2010 році головою сільської ради. Тому, на думку суду апеляційної інстанції, вказані обставини свідчать про неможливість надання позивачу відповідної роботи (посади) після його звільнення з виборної посади. Зважаючи на це, суд апеляційної інстанції указав, що у позивача наявні всі умови для виплати йому середнього заробітку на період працевлаштування, за шість місяців.
Водночас як слідує з касаційної скарги скаржник вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 33 Закону № 93-IV, оскільки судом невраховано висновки Верховного Суду, які викладено у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 120/8450/20-а щодо застосування вказаної норми.
Перевіривши вказані доводи касаційної скарги Суд зазначає, що одночасне посилання на відсутність висновку Верховного Суду та неврахування судом апеляційної інстанції висновків  Верховного Суду щодо застосування положень статті 33 Закону № 93-IV є взаємовиключними обґрунтуваннями підстав касаційного оскарження.
Окрім того, як слідує із оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, суд при вирішенні спірних правовідносин врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13 серпня 2020 року у справі №174/445/16-а, від 26 грудня 2019 року у справі №570/3880/16-а та від 09 грудня 2020 року у справі №275/318/16-а щодо застосування положень статті 33 Закону № 93-IV.
Поряд із цим аргументи скаржника у касаційній скарзі про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.
Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 120/8450/20-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Війтівецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області про зобов`язання вчинити дії - повернути скаржнику.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.
Скаржниці надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Роз`яснити заявниці, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя	Л.О. Єресько