ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 квітня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/787/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Дурасової Ю.В., Лукманової О.М.,     
  
розглянувши у письмовому провадженні  в м. Дніпро   апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.02.2022 р. (суддя Стрельнікова Н.В.)  по справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні

в с т а н о в и В:
27.01.2021 р. ОСОБА_1 звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду  з адміністративним позовом до Запорізької обласної прокуратури про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, де просила:
-визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 вихідної  допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку;
-зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь                          ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 20  595,12 грн;
-стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29.12.2020 р. по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 980,72 грн;
-стягнути за рахунок бюджетних асигнувань  Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий           збір в розмірі 1816 грн;
-стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу та інші судові витрати.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.02.2022 р.  позов задоволений частково.
Визнана протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 вихідної  допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку;
Зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь                    ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 20  595,12 грн;
Стягнуто із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29.12.2020 р. по 22.02.2022 р. в розмірі 20  595,12 грн., а в решті позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Запорізька обласна прокуратура  подала апеляційну скаргу, де просила скасувати  Рішення Запорізького  окружного адміністративного суду від 22.02.2022 р., постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції, оскільки відповідно Закону «Про прокуратуру», що є спеціальним та визначає статус прокурорів, виплата вихідної допомоги в разі звільнення на підставі п.9 ч.1 ст.51 вказаного Закону не передбачена. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, де просила змінити   Рішення Запорізького  окружного адміністративного суду від 22.02.2022 р. в частині стягнення з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2020 р. по 22.02.2022 р. включно в сумі 283  428,08 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції без жодного обгрунтування прийняв рішення про стягнення середнього заробітку за час не розрахунку з позивачем в розмірі 20  595,12 грн.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги   не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач  з 2013 р. працювала прокурором Мелітопольської міжрайонної прокуратури, з 15.12.2015 р. - прокурором Мелітопольської місцевої прокуратури.
Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури № 2487к від 24.12.2020 р.  позивач звільнена з займаної посади та з органів прокуратури Запорізької області на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29.12.2020 р.   на підставі рішення кадрової комісії №20 від 19.11.2020 р.  за результатами проведеної атестації.
Як слідує з матеріалів справи, під час розрахунку з позивачем відповідач не виплатив вихідну допомогу.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно статті 4 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р.  №1697 встановлено, що  організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону України № 1697 передбачені загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Крім того, судом встановлено, що Законом України від 19.09.2019 р. № 113-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697 доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Також встановлено, що Законом № 113-1Х внесені зміни і до КЗпП України,  де: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Згідно статті 1  КЗпП України  встановлено, що даний кодекс  регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Відповідно  частини четвертої статті 40 КЗпП України встановлено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
А згідно статті 44 КЗпП України  при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно статті 117 КЗпП України встановлено, що  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Судом встановлено, що  спірні правовідносини між сторонами склались з приводу дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури.
Оскільки Законом України № 1697-У11 не врегульоване питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, тому нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.
Судом встановлено, що частиною п`ятою статті 51 Закону України  №1697-У11  та  частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України, але у такий виключний перелік не включене питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а тому  не заборонене застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
Як слідує з матеріалів справи, в день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, що незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України та  провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
Довідка Запорізької обласної прокуратури № 21-4вих-21 від 05.01.2021 р. підтверджує, що середньоденна заробітна плата позивача складає 980,72 грн, в зв`язку з чим встановлено, що враховуючи кількість робочих днів в останні два місяці перед звільненням (42  дні) середньомісячна заробітна плата за один місяць складає 20  595,12 (980,72 грн х 42 дні : 2) грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги в розмірі 20,595,12 грн, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Крім того, аналізуючи статті 116 та 117 КЗпП України судом встановлено, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, вихідна допомога, на яку мав право позивач,  повинна бути виплачена у день звільнення позивача із посади.   Факт  не виплати вихідної допомоги в установлений строк, є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст.117 КЗпП України.
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
З оскаржуваного рішення суду першої інстанції  слідує, що  сума несвоєчасної виплати позивачу вихідної допомоги складає 20  595,12 грн, середній заробіток за час  затримки розрахунку становить 283  428,08 грн,  в зв`язку з чим,  враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції  зменшив сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  за період з 29.12.2020 р. по 22.02.2022 р.  до  20  595,12 грн.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та вважає за необхідне апеляційні скарги сторін залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.
Керуючись статтями 315,316,321,322,325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, ОСОБА_1   - залишити без задоволення. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.02.2022 - залишити без змін.
                    Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до касаційного суду протягом тридцяти днів з дня викладення повного тексту постанови.
   
Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова