Справа № 344/2714/22 
Провадження № 22-ц/4808/455/23
22-ц/4808/678/23 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
               суддів:                Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,
               секретаря                Возняк В.Д., 
з участю:        представника ОСОБА_1 - Микулича І.В. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційними скаргами представника Акціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Бородовським С.О. 26 січня 2023 року та на додаткове рішення від 30 березня 2023 року,
в с т а н о в и в:
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства «Таскомбанк» (надалі - АТ «Таскомбанк»), в якому просила поновити її на посаді провідного спеціаліста відділу по роботі з роздрібними клієнтами Івано-Франківського відділення № 84 АТ «Таскомбанк», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 139 000 грн, вирішити питання судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що позивач шляхом переведення 16.10.2018 з ПАТ «ВіЕс Банк» прийнято на роботу на посаду провідного спеціаліста відділу по роботі з роздрібними клієнтами Івано-Франківського відділення №84 АТ «Таскомбанк». Наказом № 47-К від 20.01.2022 позивачку звільнено з вказаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників. Вказаний наказ ОСОБА_1 вважає незаконним, прийнятим відповідачем з порушенням вимог ч.2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Зокрема, відповідачем не запропоновано позивачці всі наявні вакантні посади, що відповідають її кваліфікаційному рівню протягом періоду звільнення. 
Зважаючи на вказане, просила позовні вимоги задовольнити.
Івано-Франківський міський суд своїм рішенням від 26 січня 2023 року позов задовольнив. Стягнув з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 139 000 грн середнього заробітку за час прогулу.
Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 березня 2023 року поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу по роботі з роздрібними клієнтами Івано-Франківського відділення №84 АТ «Таскомбанк» з 21.01.2023. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 10 000 грн.
Не погодившись з судовими рішеннями з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, представник АТ «Таскомбанк» подав апеляційну скаргу. Апелянт вказує, що наданий позивачкою скріншот з інтернету з оголошенням відповідача про прийом працівників на роботу в м. Київ, Ковель, Запоріжжя, Дніпро, Мелітополь, Львів, має сумнівне походження та не доводить наявність таких вакантних посад на момент звільнення позивачки. Вважає, що згідно норм ст. 49-2 КЗпП України працедавець пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, що й зробив двічі відповідач. Незрозумілим, на думку апелянта, є твердження суду щодо неподання ними заперечень періоду нарахування боргу та розміру, оскільки АТ «Таскомбанк» заперечує наявність порушеного права позивачки взагалі. Крім того вважає, що закон не зобов`язує роботодавця отримувати/вимагати від працівника відмову від запропонованих вакансій. Апелянт зазначає, що звільненню ОСОБА_1 передувало попередження від 03.11.2021 про скорочення посади позивачки з повідомленням про наявні вакансії. Вказане повідомлення позивачка відмовилась підписати, про що складено акт. Більше того, 23.11.2021 позивачку повторно повідомлено про заплановане скорочення штату. 29.12.2021 ОСОБА_1 подала відповідачу заяву, в якій просила надіслати її трудову книжку. На думку апелянта, подання цієї заяви свідчить про те, що позивачка, знаючи про скорочення штату і майбутнє звільнення, підтвердила неприйняття нею пропозицій відповідача на працевлаштування.
Апелянт вважає, що АТ «Таскомбанк» дотримався порядку та процедур проведення реорганізаційних перетворень, а також порядку проведення скорочення штатної одиниці. Зокрема, вимог с. 49-2 КЗпП України щодо попередження працівників відділення банку про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці з пропозицією вакантних посад на підприємстві.
Відтак, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Також просить скасувати додаткове рішення від 30 березня 2023 року, оскільки заява про ухвалення додаткового рішення не містить підпису представника позивачки та штампу канцелярії суду.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 послався на законність та обґрунтованість судового рішення. Зазначає, що 23.11.2021 апелянт надав попередження про звільнення та запропоновував три вакантні посади на підприємстві. Однак, 24.02.2022 на запит позивача АТ «Таскомбанк» надіслав витяг зі штатного розпису вакансій, які відповідають кваліфікації працівника, де міститься більше 10 вакансій. Також вважає, що апелянт при звільненні позивачки не врахував п. 10 ч.2 ст. 42 КЗпП України, де вказано, що перевага в залишенні на роботі надається, зокрема і працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку. Вказує, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (58 років), а тому мала перевагу в залишенні на роботі. Також зауважує, що заява про ухвалення додаткового рішення була направлена на електронну адресу суду з накладенням електронного цифрового підпису. Просить залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Представник відповідача АТ «Таскомбанк» в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився. Відтак, апеляційний суд відповідно до положень статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод у розгляді справи у відсутності представника відповідача. 
Представник ОСОБА_1 доводів апеляційних скарг не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не дотримався вимог ст.49-2 КЗпП України. Також вказав, що відповідач та його представник не подали суду заперечення правових підстав позову в частині аргументів позивача про наявність у відповідача інших вакансій. Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано основний аргумент позивача про наявні у відповідача вакансії, які він зобов`язаний був запропонувати позивачці.
Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що 21.01.2021 головою правління АТ «Таскомбанк» видано наказ №252-АД, яким затверджено план заходів щодо закриття Івано-Франківського відділення № 84 АТ «Таскомбанк».
Згідно наказу №233-ОД від 01.11.2021 про скорочення штату працівників визначено скоротити та вивести зі штатного розпису з 04.01.2022 посади Івано-Франківського відділення №84: директора відділення, старшого фінансового консультанта відділу по роботі з клієнтами малого та середнього бізнесу, головного спеціаліста відділу по роботі з роздрібними клієнтами, начальника відділу касових операцій, заступника директора відділення з операційної діяльності, провідного спеціаліста відділу по роботі з роздрібними клієнтами та старшого касира відділу касових операцій.
Позивачка ОСОБА_1 працювала у відповідача провідним спеціалістом відділу по роботі з роздрібними клієнтами Івано-Франківського відділення №84 «Таскомбанк», що підтверджується копією трудової книжки.
23 листопада 2021 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про наступне звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, що підтверджується наданою копією вказаного попередження, де міститься перелік наявних вакансій (3 вакансії в Дніпровському відділенні №57, Уманському відділенні №66 та Київському відділенні №60) в АТ «Таскомбанк».
Позивачка відмовилася підписувати вказане попередження, про що складено акт №03/1/11 від 03.11.2021.
10 січня 2022 року відповідач на звернення позивачки направив копію згаданого вище акта від 03.11.2021.
Згідно наказу №47-к від 20.01.2022 ОСОБА_1 звільнена з роботи з посади головного спеціаліста відділу по роботі з роздрібними клієнтами Івано-Франківського відділення №84 АТ «Таскомбанк» у зв`язку зі скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України).
Відповідно до положени ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП).
Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що: «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».
Верховний Суд у своїй постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22) зазначив: «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення».
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18) вказано, що «згідно з частиною другою статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У даній справі: при зверненні із позовом ОСОБА_1 вказувала, що її звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП проведено із порушенням, оскільки банк не запропонував їй всіх наявних вакантних посад на день її звільнення, за якими вона могла продовжити працювати.
Суд першої інстанції встановив, що 23.11.2021 відповідач повідомив ОСОБА_1 про наступне звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а також позивачку ознайомлено із переліком вакантних посад (3 вакансії) в АТ «Таскомбанк».
При цьому власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення. 
Згідно з повідомленням про наступне звільнення позивачці запропоновано 3 вакантні посади на підприємстві: в Дніпровському відділенні №57, Уманському відділенні №66 та Київському відділенні №60.
Відповідно до інформації про вакантні посади в АТ «Таскомбанк», наданої на адвокатський запит, згідно штатного розпису відповідача наявні 5 вакансій, які відповідають кваліфікації позивачки: відділення №60, відділення № 63, відділення № 117, відділення № 57 та відділення № 66.
Колегія суддів зауважує, що роботодавець не спростував доводи позивачки про те, що станом на дату її звільнення (20 січня 2022 року) були наявними вакантні посади за відповідною спеціальністю, і які не були запропоновані роботодавцем позивачці.

Ураховуючи, що відповідачем всі наявні вакантні посади ОСОБА_1 не було запропоновано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем, як роботодавцем, не був виконаний обов`язок по працевлаштуванню позивача, як працівника, оскільки їй не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поновлення ОСОБА_1 на роботі. 
При цьому суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до статті 235 КЗпП України.
Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, які містяться у постановах від 18 січня 2023 року (справа № 752/23602/20) та від 17 червня 2021 року (справа № 308/3821/19).
Щодо апеляційної скарги Акціонерного товариства «Таскомбанк» на додаткове рішення слід зазначити таке. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, яка регламентує витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду.
Заперечуючи проти задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, відповідач посилався на те, що згадана заява не містить підпису представника позивачки та штампу канцелярії суду.
Згідно наданої Івано-Франківським міським судом на запит апеляційного суду інформації, 10.02.2023 та 13.02.2023 на електронну адресу Івано-Франківського міського суду надійшли листи від представника позивачки - адвоката Микулича І.В. з клопотаннями про ухвалення додаткового рішення. Усі вкладені файли перевірено на наявність електронно-цифрових підписів на веб-сайті Міністерства цифрової трансформації України за допомогою функціоналу «перевірка електронно-цифрових підписів». В результаті перевірки встановлено: підпис створено та перевірено успішно. Цілісність даних підтверджено. Вказане підтверджується протоколами створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису. 
Згідно з ч.8 ст. 43 ЦПК України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).
Пунктами 12, 32 ч. 1 ст.1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» передбачено, що електронний підпис - це електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис.
Частиною 1, 2 ст. 6, ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».
Таким чином, доводи апелянта про відсутність підпису на клопотаннях представника позивача про ухвалення додаткового рішення апеляційний суд відхиляє. Крім того, відповідний штамп вхіднодної кореспонденції місцевого суду від 10.02.2023 міститься на клопотанні в матеріалах справи (а.с. 130).
Колегія суддів зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Зважаючи на викладене, а також на відсутність в матеріалах справи доказів звернення АТ «Таскомбанк» з клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу позивачу в суді першої інстанції, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позиваки витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.
Інших підстав, які б давали право суду апеляційної інстанції для зміни чи скасування додаткового рішення, апеляційна скарга не містить.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Фактично вони зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.
З огляду на викладене, підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваних рішень відсутні.
Керуючись статтями 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Таскомбанк» залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2023 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 30 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.
Головуючий:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        В.М. Луганська
                                                                               Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 20 червня 2023 року.