Номер провадження: 22-ц/813/1215/23 
Справа № 509/3610/15-ц
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Таїровської селищної ради об`єднаної територіальної громади про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Таїровської селищної ради об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Кириченко П.Л. 28 квітня 2021 року у смт. Овідіополь Одеської області, -
встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ) звернулась до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Таїровської селищної ради об`єднаної територіальної громади про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку (т.1 а.с.3). 
В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилалась на те, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В цьому будинку, за її згоди була зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 (колишня невістка), яка у травні 2012 року разом з дитиною добровільно виселилась з будинку, вивезла усе належне їй та дитині майно, добровільно змінила місце свого проживання і з того часу в будинку не проживає, а постійно проживає в м. Арциз. Добровільно знятися з реєстраційного обліку в будинку відповідач не бажає. Реєстрація відповідачки в жилому будинку порушує її право користування та розпорядження цим майном.
У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із зустрічним позовом до ОСОБА_3 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Таїровської селищної ради об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення (т.1 а.с. 36).
В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що вона 05 грудня 2009 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дитина ОСОБА_4 01 жовтня 2012 року шлюб був розірваний. Будучи в шлюбі, позивачка працювала моряком, режим роботи був пов`язаний з постійними перебуванням за межами її постійного проживання (реєстрації), а тому остання вважала, що причини її непроживання у спірному будинку є поважними, у зв`язку із чим просила суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням та вселити її та малолітню дитину у житловий будинок (т.1 а.с.36).
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 також відмовлено (а.с. 58-60).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити первісний позов, розподілити судові витрати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.2 а.с. 178-182).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що останні сім з половиною років у спірному будинку фактично проживають і ведуть спільне господарство власник будинку ОСОБА_1 , жінка власника ОСОБА_5 , донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується актом встановлення факту проживання громадян у будинку від 11 січня 2020 року. При цьому відповідачка ОСОБА_2 , яка не проживає у будинку з 2012 року, так і не довела, яким саме членом сім`ї вона є по відношенню до позивача, та не надала жодного доказу спільного проживання з ОСОБА_1 , наявності спільного побуту з ним та взаємних прав та обов`язків.
Рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову до апеляційного суду не оскаржувалось, а тому перегляду в касаційному порядку не підлягає.
Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.
Сторони про розгляд справи на 11 квітня 2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.
Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачці ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу на праві власності належав жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13-15).
05 вересня 2009 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , що підтверджено свідоцтвом про шлюб. (т.1 а.с.20)
Відповідно до будинкової книги, 07 грудня 2009 року ОСОБА_2 була зареєстрована в спірному житловому будинку (т.1 а.с. 17-18).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_4 (т.1 а.с.46).
28 серпня 2012 року ОСОБА_2 звернулась до Овідіопольського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, при цьому у позовній заяві зазначила наступне своє місце проживання: АДРЕСА_2 , а також те, що спільне проживання з ОСОБА_1 вона припинила у травні 2012 року, і що дитина проживає з нею (т.1 а.с.21).
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Дитина залишена на виховання ОСОБА_2 (т.1 а.с.23).
26 жовтня 2012 року відповідачка ОСОБА_2 отримала посвідчення особи моряка (т.1 а.с.45).
15 грудня 2012 року позивач ОСОБА_1 повторно уклав шлюб з ОСОБА_5 . Під час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народились діти: донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Усі вищевказані особи проживають у спірному будинку (т.2 а.с. 26-30).
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 померла. 
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 травня 2019 року ОСОБА_1 залучено до справи в якості правонаступника на стороні позивача ОСОБА_8 
ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом від 11 жовтня 2017 року, є власником спірного житлового будинку (т.2 а.с32).
ОСОБА_1 зазначав, що відповідачка ОСОБА_2 втратила право користування спірним житлом, оскільки після розірвання шлюбу вона добровільно виїхала з житлового будинку та не проживала у ньому без поважних причин понад один рік.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 17 січня 2005 року є власником нерухомого майна, яке розташовано у місті Арциз Одеської області. 
Нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) звернуто увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу, Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Колегія суддів доходить до висновку, що у даній справі припинення права користування ОСОБА_2 спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції з огляду на те, що між сторонами на протязі тривалого часу - з 2012 року відсутні будь-які стосунки, ОСОБА_1 створив нову сім`ю, у якій народилось двоє дітей, та родина проживає у спірному будинку, при цьому ОСОБА_2 проживає з дитиною у м. Арциз, і спірний будинок не є її єдиним житлом.
Таким чином у справі, що переглядається, інтереси ОСОБА_1 , як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.
Також колегія суддів зазначає, що припинення права користування ОСОБА_2 спірним будинком не матиме вплив на законні права та інтереси доньки сторін ОСОБА_4 , оскільки право користування дитиною житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не оскаржується.
Крім того, оскільки станом на день розгляду даної справи неповнолітній ОСОБА_4 виповнилося 12 років, то згідно положень ст. 160 СК України, остання має право, спільно з батьками, брати участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання
З урахуванням викладеного колегія суддів доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню на підставі положень статей 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.
У задоволенні позову в частині зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку судом першої інстанції було відмовлено, та рішення суду в цій частині не оскаржується ОСОБА_1 .
При вказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, невірно застосував норми матеріального права що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи у частині, що переглядається, у зв`язку із чим рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 квітня 2021 року підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, із постановленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог. 
Крім того, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати в сумі 608,10 грн. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 квітня 2021 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Таїровської селищної ради об`єднаної територіальної громади про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В цій частині ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Таїровської селищної ради об`єднаної територіальної громади про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_2 ), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у справі в загальній сумі 608,10 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 28 квітня 2023 року.

      Головуючий                                                              С.О. Погорєлова 
      
Судді                                                                 А.П. Заїкін

        О.М. Таварткіладзе