Справа № 130/1596/22
Провадження № 22-ц/801/796/2023
Категорія: 77
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року	Справа № 130/1596/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),
суддів: Оніщука В. В., Копаничук С. Г.,
за участю секретаря судового засідання – Литвина С. С., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс»
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 130/1596/22 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 02 лютого 2023 року, ухвалені у складі судді Шепеля К. А. у залі суду, 
встановив:
Короткий зміст вимог
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» (далі – ТОВ «Енерго Збут Транс»» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. 
Позов мотивований тим, що з 04 серпня 2020 року він працював на посаді заступника директора з питань розвитку ТОВ «Енерго Збут Транс». 
5 лютого 2022 року на електронну адресу його представника надійшла відповідь на адвокатський запит, до якої було долучено копію наказу від 18 листопада 2021 року №121 «Про звільнення ОСОБА_1 ». 
Його було звільнено з посади на підставі пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП. 
З цим наказом він не ознайомлений, трудову книжку станом на день подачі позову не отримав. 
Указує, що перебував на лікарняному з 5 липня по 28 жовтня 2021 року, що становить 3 місяці 19 днів, і це, не відповідає чотиримісячному проміжку часу, про який зазначено у наказі про звільнення. 
Посилаючись на те, що відповідач допустив порушення норм трудового законодавства та виніс незаконний наказ про звільнення, ОСОБА_1 просив суд:
Скасувати наказ №121 «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» Чайковським Р. 18 листопада 2029 року;
поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з питань розвитку Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» з 19 листопада 2021 року;
допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з питань розвитку Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс».
Короткий зміст судових рішення
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року позов задоволено.
Скасовано наказ від 18 листопада 2021 №121/ос «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з питань регіонального розвитку ТОВ «Енерго Збут Транс» з 19 листопада 2021 року.
Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не дотримався вимог закону та неправомірно звільнив позивача на підставі пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази нез`явлення ОСОБА_1 на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.
Додатковим рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року стягнуто з ТОВ «Енерго Збут Транс» на користь держави 2481 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
У березні 2023 року ТОВ «Енерго Збут Транс» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 15 березня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 березня 2023 року справу призначено до розгляду на 06 квітня 2023 року о 09 год 30 хв. 
03 квітня 2023 року адвокат Слободяник І. П. подав клопотання про відкладення розгляду справи.
Клопотання мотивоване тим, що адвокат не може брати участь у розгляді справи, оскільки представлятиме інтереси обвинуваченого у Подільському районному суді м. Києва по справі №758/1049/21. 
Разом з тим, адвокат Слободяник І. П. не надав доказів того, що він братиме участь у розгляді справи №758/1049/21 та не додав копії судової повістки про виклик його до Подільського районного суду м. Києва на 09:00 год 06 квітня 2023 року для участі у розгляді справи.
За таких обставин, заявлене клопотання є безпідставним, оскільки зазначені адвокатом обставини документально не підтвердженні. 
Крім цього, адвокат у поданій заяві не мотивував необхідність його обов`язкової участі в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив:
«якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи».
Враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, визначені ст. 371 ЦПК України, зважаючи на те, що причини неявки адвоката, з урахуванням обставин справи, суд розцінює як не поважні, тому підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд не вбачає.
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
 
Апеляційна скарга мотивована тим, що: 
позивач був обізнаний щодо свого звільнення з посади, тому не виходив на роботу; 
факт відсутності на роботі понад чотири місяці не заперечувався позивачем та його представником; 
суд першої інстанції належним чином не встановив протягом якого часу ОСОБА_1 був відсутній на роботі через хворобу. 
Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач указує, що: 
рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують; 
відповідач не надав суду доказів, які підвереджували законність його звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП;
оспорюваний наказ про звільнення не містить посилань на докази, які б підтверджували, що на момент його видання позивач перебував на лікарняному. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що ОСОБА_1 з 04 серпня 2020 року працював на посаді заступника директора з питань розвитку ТОВ «Енерго Збут Транс».
Як слідує з листків непрацездатності позивач перебував на лікарняному у такі періоди:
з 5 липня по 14 липня 2021 року - листок непрацездатності серії АЛА №262380 ; 
з 15 липня по 2 серпня 2021 року - листок непрацездатності серії АДФ №699688;
з 2 серпня по 26 серпня 2021 року - листок непрацездатності серії АЛД №992501;
з 27 серпня по 21 вересня 2021 року – листок непрацездатності серії АЛД №993312;
з 22 вересня по 28 жовтня 2021 року – листок непрацездатності серії АЛА №223480.
Наказом від 18 листопада 2021 року №121/ос заступника директора  з питань розвитку ОСОБА_1 звільнено з 19 листопада 2021 року у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, пункт 5 частини першої статті 40 КЗпП. 
09 лютого 2022 року представник позивача направив до ТОВ «Енерго Збут Транс» адвокатський запит з проханням повідомити, чи приймалось рішення про звільнення ОСОБА_1 , чи видавалась йому трудова книжка та проводився розрахунок при звільненні.
Листом від 15 лютого 2022 року Генеральний директор ТОВ «Енерго Збут Транс» повідомив, що у зв`язку з нез`явленням на роботі ОСОБА_1 протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності прийнято рішення про його звільнення, про що 18 листопада 2021 року видано відповідний наказ. Листом від 18 листопада 2021 року, який було надіслано за адресою місця реєстрації ОСОБА_1 , йому було направлено копію наказу про звільнення з пропозицією з`явитись до товариства для отримання трудової книжки. Станом на 18 листопада 2022 року за ФСС України рахувалась заборгованість щодо виплати нарахованого лікарняного за період з 27 серпня по 21 вересня 2021 року, яка виплачена ОСОБА_1 03 грудня 2022 року в повному обсязі.
Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
За змістом пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина третя статті 40 КЗпП України).
Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 824/2274/15-а, від 19 липня 2019 року у справі № 826/7334/16, від 22 січня 2020 року у справі № 759/7441/18, від 18 березня 2020 року у справі № 759/10039/18, від 24 червня 2020 року у справі № 495/2574/17 дійшов такого висновку:
«застосування пункту 5 статті 40 КЗпП передбачає одночасну наявність двох складових диспозиції цієї правової норми: установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, а також факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу».
Норма пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП пов`язує переривання тимчасової непрацездатності працівника з його фактичним (фізичним) виходом на роботу та виконанням ним своїх посадових обов`язків і не пов`язана з продовженням первинного чи заведенням нового листка непрацездатності.
Досліджуючи період непрацездатності ОСОБА_1 встановлено, що листками непрацездатності охоплені календарні дні за період з 05 липня по 28 жовтня 2021 року, що становить 116 днів і є меншим чотирьох місяців. 
На час звільнення у роботодавця були відсутні відомості про перебування ОСОБА_1 на лікарняному після 28 жовтня 2021 року. 
Також судом встановлено, що тимчасова непрацездатність позивача не була пов`язана з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням.
Так, звільнення за п. 5 ст. 40 є правом роботодавця, а не його обов`язком. Звільнення ж працівника є крайнім заходом, що має бути викликаний виробничою необхідністю, а не виробничою необхідністю є неможливість замістити непрацездатного працівника іншим працівником.
При звільненні працівника роботодавцю потрібно мати докази того, що звільнення працівника - це виробнича необхідність. Під виробничою необхідністю розуміють таку ситуацію, при якій заміщення непрацездатного працівника є необхідним (неможливо ні перерозподілити обов`язки хворого між іншими працівниками, ні прийняти іншого працівника на період його хвороби). 
Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2022 року по справі № 357/1256/21 дійшов такого висновку: 
«Під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Проте з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю».
У цій справі відповідачем не доведено факту безперервної непрацездатності позивача упродовж чотирьох місяців.
Пунктом 4.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України № 455 від 13 листопада 2001 року (далі - Інструкція № 455), обумовлено, що направлення хворого для огляду до МСЕК здійснюють ЛКК лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання або лікування при наявності стійкого чи необоротного характеру захворювання, а також у тому разі, коли хворий був звільнений від роботи протягом чотирьох місяців безперервно з дня настання тимчасової непрацездатності чи протягом п`яти місяців у зв`язку з одним і тим самим захворюванням або його ускладненнями за останні дванадцять місяців, а при захворюванні на туберкульоз - протягом десяти місяців з дня настання непрацездатності.
Слід зазначити, що конкретний список захворювань, за яких роботодавець має зберігати за працівником місце роботи й посаду, відсутній, однак, зважаючи на вищенаведений пункт 4.1 Інструкції № 455, конкретний строк збереження місця роботи й посади, а саме 10 місяців з дня настання непрацездатності встановлено лише у випадку захворювання працівника на туберкульоз, що в свою чергу, узгоджується з приписами частини другої статті 25 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якій вказано, що особам працездатного віку, в яких уперше виявлено захворювання на туберкульоз або стався його рецидив, листок непрацездатності для проведення безперервного курсу лікування та оздоровлення може видаватися на строк до 10 місяців. За такими особами протягом цього строку зберігається місце роботи.
За такого правового врегулювання, звільнення працівника за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України з ініціативи керівництва підприємства можливе у разі нез`явлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, якщо така непрацездатність не пов`язана: з вагітністю та пологами; із захворюванням на туберкульоз; із професійним захворюванням або трудовим каліцтвом.
Матеріалами справи не підтверджено безперервний строк нез`явлення ОСОБА_1 на роботі з причин тимчасової непрацездатності понад чотири місяці.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним.
Доводи апеляційної скарги про те, що з 28 жовтня по 18 листопада 2021 року ОСОБА_1 знаходився на долікуванні не заслуговують на увагу, оскільки документально не підтвердженні.
На дату звільнення ОСОБА_1 у відповідача не було документу (листка непрацездатності), який би підтверджував тимчасову непрацездатність позивача у період з 29 жовтня по 19 листопада 2021 року. 
Щодо оскарження додаткового рішення 
Відповідно до пункту третього частини першою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
З матеріалів справи слідує, що під час ухвалення судового рішення суд першої інстанції не вирішив питання розподілу судових витрат. 
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову, за подання якого позивач звільнений від сплати судового збору, то з ТОВ «Енерго Збут Транс» на користь держави підлягав стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2481 грн.
Жодних доводів про незаконність чи необґрунтованість додаткового рішення апеляційна скарга не містить. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за відповідачем. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» залишити без задоволення.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 02 лютого 2023 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.
Головуючий                                         С. К. Медвецький
судді:                                                   С. Г. Копаничук
                                                          В. В. Оніщук