ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/6449/20  Номер провадження 22-ц/814/1011/23	Головуючий у 1-й інстанції Бабкова  Т.В.  Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Хіль Л.М.,
суддів: Дряниці Ю.В., Триголова В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року
та апеляційну скаргу  ОСОБА_3  на додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2021 року 
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми дітьми, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2020 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Чижик К.М. звернулася до місцевого суду із вказаним позовом, у якому прохала зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити їй графік для участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми, визначивши наступний час: щосуботи з 10:00 год. до 20:00 год. за зареєстрованим місцем проживання в Україні батька з дітьми; щопонеділка, щосереди та щоп`ятниці спілкування з дітьми телефоном чи за допомогою «скайп»; 30 днів влітку щорічно.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 23.12.2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У подальшому шлюбні відносини між нею та відповідачем не склались та фактично припинились на початку 2017 року.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі № 645/1670/17 від 06.11.2017 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Зазначеним рішенням суду було визначено постійне місце проживання та виховання неповнолітніх дітей разом з батьком (відповідачем), та призначено аліменти на користь відповідача на утримання синів по 500,00 грн щомісячно на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття. У задоволенні її зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дітей з матір`ю повністю відмовлено.
Зазначала, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова у справі №641/8677/17 було надано дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України неповнолітнім дітям разом з відповідачем та на отримання проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон до досягнення дітьми повноліття без її дозволу.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27.11.2018 у справі № 641/8677/17 заочне рішення від 06 лютого 2018 року по цивільній справі № 641/8677/17 було скасоване, а справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.01.2019 р. у справі № 641/8677/17 позовну заяву ОСОБА_3 до неї про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди матері залишено без розгляду, ухвала набрала законної сили 01.02.2019 року.
Разом з тим, 11.08.2018 року відповідач до моменту винесення рішення суду про скасування заочного рішення, вивіз малолітніх дітей до Королівства Саудівської Аравії, не отримавши згоди на те від неї, і досі не повернувся з ними до України, чим заперечує їй можливість спілкуватися із синами, обмежує рамки їхнього спілкування, став погрожувати можливістю позбавлення її батьківських прав.
Вирішити це питання мирним шляхом їм не вдалося.
Отже, діти після розірвання шлюбу проживають з відповідачем у Королівстві ОСОБА_6 . Крім того, зазначила, що відповідач має у приватній власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , і в якій вони мають проживати разом з батьком за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова, а не за кордоном.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року позовні вимоги   ОСОБА_2 - задоволено частково.
Зобов`язано   ОСОБА_3 не перешкоджати   ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні з малолітніми дітьми -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначено  ОСОБА_2 спосіб участі в спілкуванні та вихованні малолітніх дітей -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши час: щоп`ятниці та щосуботи спілкування матері телефоном чи за допомогою інших технічних аудіо- або відеозасобів; щороку з 1 січня по 14 січня та 30 днів літку для особистих зустрічей матері з дітьми.
Стягнуто з   ОСОБА_3 на користь   ОСОБА_2 з урахуванням ухвали Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28.10.2021 року про виправлення описки, судовий збір у розмірі 420 грн 40 коп.
Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2021 року за клопотанням представника позивачки - адвоката Чижик К.М. поданого 18.10.2021 року про стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 5 000 грн 00 коп.
Не погодившись із рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , в частині визначення способу участі у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що воно суперечить нормам матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції заперечив можливість матері приймати активну участь у вихованні дітей, шляхом обмеження її права на особисті побачення з дітьми.
Зазначав, що судове рішення є необґрунтованим в частині визначення способу участі позивачки у спілкуванні та вихованні малолітніх синів.
Також зазначав, що судом першої інстанції не взято до уваги рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №893 від 12.12.2018 року, у якому враховано право матері на участь у вихованні її дітей, у тому числі і особиста її присутність з дітьми за місцем проживання батька, яке визначене рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06.11.2017 року у справі №645/1670/17.
Крім того місцевий суд не взяв до уваги докази того, що батько чинить перешкоди щодо надання можливості ОСОБА_2 на участь у спілкуванні а вихованні малолітніх дітей, ухвалюючи рішення позбавив її можливості на особисті зустрічі, спільне проводження часу з дітьми.
Ураховуючи викладене, апелянт прохав скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року частково в частині визначення способу участі у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши час: щоп`ятниці та щосуботи спілкування матері телефоном чи за допомогою інших технічних аудіо- або відеозасобів; щороку з 1 січня по 14 січня та 30 днів літку для особистих зустрічей матері з дітьми.
Прохав змінити резолютивну частину визначивши спосіб участі у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши час: щопонеділка, щосереди та щоп`ятниці спілкування з дітьми за допомогою аудіо- та відеозв`язку; щосуботи у вигляді особистого спілкування матері з дітьми віч-на-віч за місцем проживання батька; щороку з 1 січня по 14 січня особисті побачення з матір`ю та 30 днів влітку для особистих зустрічей матері з дітьми.
Разом з тим у апеляційному порядку додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2021 року оскаржив ОСОБА_3 та прохав його скасувати.
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що на підтвердження складу та розміру витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги, не були надані стороною позивача у суді першої інстанції.
Вважає, що відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення, оскільки стороною позивача не надано доказів на підтвердження понесених нею розміру судових витрат на професійну допомогу. 
Відзиви на апеляційні скарги не надходили. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Від сторін заявлені клопотання про розгляд справи зі їх відсутності, з огляду на положення ст.372 ЦПК України вказане не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі не повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 23.12.2005 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. 05.08.2012 року від шлюбу в них народилося два сина – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.21,22)
На початку 2017 року шлюбно-сімейні відносини між подружжям припинені. На підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано.
Встановлено, що на підставі рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06.11.2017 року було визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , разом із батьком ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.28-34)
Тим же судовим рішенням, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 500 грн на кожну дитину від усіх доходів щомісяця, починаючи з 13.04.2017 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вказане рішення набрало законної сили.
Встановлено, що на час визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, відповідач по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є громадянином Сирії, на території України був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 17.08.2016 року на підставі безстрокової посвідки на постійне проживання , серія НОМЕР_1 від 2007 року. (а.с.20)
Також встановлено, що 11.08.2018 року відповідач повідомив позивачку про те, що вивіз дітей до ОСОБА_7 . За місцем проживання дітей позивачкою дітей не виявлено, що підтверджується висновком ДОП сектору превенції патрульної поліції Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області О.Г.Коншина від 25.08.2018 року. (а.с.26-27)
Крім того, даний факт доводиться відповіддю адміністрації Державної прикордонної служби України від 03.09.2018 року, згідно якої у пункті пропуску Борписпіль ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 10.08.2018 року перетнули державний кордон України в напрямку виїзду до Шарджа (ОАЕ). Підставою для виїзду неповнолітніх стало рішення суду про надання дозволу на виїзд з України без згоди та супроводу другого з батьків (без згоди матері). (а.с.58-59)
Судом встановлено, що на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06.02.2018 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та надано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України та на отримання проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон до досягнення дітьми повноліття без дозволу матері ОСОБА_2 (а.с. 35-38)
За заявою ОСОБА_2 заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06.02.2018 року скасовано, що підтверджується ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27.11.2018 року. (а.с.42-43)
На підставі ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.01.2019 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасові неодноразові виїзди за межі України та на отримання проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон до досягнення дітьми повноліття без дозволу матері було залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України. (а.с.43-46)
В процесі звернення позивачки до відділу з питань надання безоплатної правової допомоги Харківської міської ради 08.04.2019 року було встановлено, що діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вивезені на кордон на підставі заочного рішення суду, яке в подальшому було скасовано, інформації про час повернення дітей не надає. (а.с.68-69)
Фахівцями Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей 22.04.2019 року був здійснений вихід за місцем реєстрації відповідача, проте вдома нікого не виявлено, його мобільний телефон не відповідає. (а.с. 79)
На підставі рішення Харківської міської ради №893 від 12.12.2018 року встановлено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні малолітніх дітей, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши час: щосуботи з 10:00 год. до 20:00 год. за місцем проживання батька з дітьми; щопонеділка, щосереди та щоп`ятниці спілкування з дітьми телефоном чи за допомогою «скайп»; 30 днів влітку. Попереджено батька дітей, ОСОБА_3 , що перешкоджаючи зустрічам ОСОБА_2 з малолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , він порушує права дітей та матері. (а.с.60)
З відповіді Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 03.07.2020 року позивачку повідомлено про не можливість здійснення контроль щодо виконання батьком ОСОБА_3 зазначеного вище рішення в зв`язку із виїздом разом з дітьми та проживанням за межами України. Спеціалістами Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей 10.04.2017 було здійснено обстеження умов проживання малолітніх за адресою: АДРЕСА_1 , де батько мешкав з дітьми під час перебування в Україні. Вдруге, 22.04.2019 року спеціалістами Департаменту служб було здійснено вихід за цією адресою з метою проведення бесіди з батьком дітей, ОСОБА_3 щодо виконання ним рішення. Однак під час відвідування родини потрапити до помешкання не виявилося можливим оскільки двері квартири ніхто не відчинив. Батькові залишено запрошення з`явитися до служби, проте він так і не з`явився. (а.с.77-78)
За інформацією Посольства України, ОСОБА_8 не є стороною Конвенції про визнання і виконання рішень стосовно зобов`язань про утримання від 02.10.1973 року (набула чинності для України 01.08.2008) та Конвенції про цивільно-правові аспекти викрадення дітей від 25.10.1980 року (набула чинності для України 01.09.2006). Наразі відсутня українсько- саудівська домовленість про правову допомогу у цивільних справах. Позивачці роз`яснено можливість особисто, або через адвоката вирішити питання повернення своїх малолітніх дітей через суд в Королівстві ОСОБА_6 , однак, якщо Саудівськими компетентними органами не буде встановлено факт належних умов проживання, виховання та доступу до освіти малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то рішення буде прийнято скоріше за все не на користь позивачки. (а.с.71-72)
З відзиву на позов  представника відповідача - адвоката  Кучінської  І.С. судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на теперяшній час  тимчасово  знаходиться  у Саудівській  Аравії, де працює  лікарем офтальмологом за контрактом, діти  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчаються там у учбовому закладі, на підтвердження чого суду надані довідка Міністерства здоров`я Королівства Саудівської Аравії та довідка початкової школи Міністерства освіти Королівства Саудівської Аравії. (а.с.116, 118)
Відповідно до частини першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції про права дитини).
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави дійти висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.
Відповідно частини першої, другої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (частини перша - третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Відповідно до часини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (частини перша, друга статті 141 СК України).
Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Частиною другою статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до частини першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 500/3507/19 (провадження № 61-10654св21) зазначено, що «батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. При цьому відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року в справі № 201/13423/19 (провадження № 61-1881св22) вказано, що «при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахуванням конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини».
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
У справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із малолітніми дітьми. Жодних обставин, які б унеможливлювали право матері на спілкування із малолітніми синами, чи обставин, які б свідчили про таке спілкування матері з синами, яке б перешкоджало нормальному розвитку дітей, колегією суддів не встановлено.
Колегія суддів зауважує, що факт перебування дітей за кордоном не є підставою для відмови у задоволенні позову в частині обмеження можливості матері приймати активну участь у вихованні дітей, шляхом обмеження її права на особисті побачення з дітьми
Поза увагою суду першої інстанції залишились положенняст. 141 СК України, якою встановлено,що мати, батько мають рівні правата обов`язки щодо дитини.
Місцевий суд, ухвалюючи рішення в частині визначення способу участі позивачки у спілкуванні та вихованні малолітніх синів, не врахував принципу рівності прав батьків у вихованні дітей, а також інтересів останніх.
Таким чином, враховуючи інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також, закріплений у положеннях міжнародних норм та нормах чинного законодавства України, принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання матері брати участь у вихованні та спілкуванні з синами, суд апеляційної інстанцій, дійшов висновку про задоволення позову та встановлення способу її участі у вихованні синів, оскільки право матері на спілкування з дітьми є її незаперечним правом, а спілкування малолітніх дітей з матір`ю відповідає їх інтересам.
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням вікових змін дітей, їх розвитку та потреб, сторони не позбавлені права в майбутньому змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дітей, що буде відповідати інтересам дітей.
Разом з тим, позовна вимога про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми є неефективним способом захисту порушених прав, оскільки ст. 159 СК України не передбачає покладення відповідного обов`язку на сторону, з якою проживають діти, а порушені права позивача на спілкування з синами відновлюються шляхом визначення способу участі у вихованні дітей. 
Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
ОСОБА_2 до суду першої інстанції було сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн. 
При цьому матеріали справи не містять доказів про оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн.
Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_2 судовий збір, який підлягав оплаті при поданні позову у розмірі 840,80 грн. та стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1261,20 грн, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги.
Щодо оскарження ОСОБА_3 додаткового рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2021 року, слід зазначити наступне.
Відповідно до матеріалів справи 01.02.2019 року між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням "Правота", в особі Голови Баранова Т.О., укладено договір про надання професійної правничої допомоги.
Під час розгляду справи інтереси позивачки в суді представляла адвокат Чижик К.М., яка діяла на підставі довіреності від 17.09.2018 року, та форма адвокатської діяльності якої, згідно зі скриншоту з офіційного сайту Національної асоціації адвокатів України, є: Адвокатське об`єднання "Правота".
Так, представник позивача адвокат Чижик К.М. до закінчення судових дебатів у справі заявила, що позивач у зв`язку із розглядом цієї справи поніс судові витрати на правову (правничу) допомогу та вказала, що докази понесення судових витрат будуть надані у строки визначені цивільним процесуальним кодексом після ухвалення рішення.
Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Задля обґрунтування розміру судових витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду представником позивачки надано наступні докази:
- Копію договору про надання професійної правничої допомоги від 01.02.2019 року;
- Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, пов`язаних із розглядом справи у суді першої інстанції по справі № 645/6449/20 у Фрунзенському районному суді м. Харкова;
- Копію додаткової угоди від 01.10.2020 року до договору про надання професійної правничої допомоги від 01.02.2019 року, укладеного між АО "Правота" та ОСОБА_2 ;
- Копію акту виконаних робіт № 1 за Договором про надання професійної правничої допомоги від 01.02.2019 року, Додатковою угодою до договору про надання професійної правничої допомоги від 01.02.2019 року.
Так, відповідно додаткової угоди від 01.10.2020 року до договору про надання професійної правничої допомоги від 01.02.2019 року, вартість однієї години виконаної роботи за цією Додатковою угодою не може бути меншою ніж 1000 грн. без ПДВ у суді першої інстанції, 3000 грн. без ПДВ у суді апеляційної інстанції; 5000 грн. без ПДВ у суді касаційної інстанції.
Крім того, п. 6 даної Додаткової угоди передбачено, що відповідальною особою за надання професійної правничої допомоги з числа адвокатів виконавця є Чижик К.М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ХВ № 002432 від 27.05.2020 року).
Відповідно до акту виконаних робіт № 1 за Договором про надання професійної правничої допомоги від 01.02.2019 року, Додатковою угодою до договору про надання професійної правничої допомоги від 01.02.2019 року, адвокат Чижик К.М. власні зобов`язання виконала на суму 10 000 грн., що підтверджується доказами наданими до суду першої інстанції.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір виконаних робіт є співмірними у розумінні частини четвертої статті 137 ЦПК України та є обґрунтованими, тому прийшов до правильного висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 5 000 грн 00 коп.
Докази та обставини, на які посилається апелянт ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи та законними висновками суду першої інстанції викладеними у додатковому рішенні від 28 жовтня 2021 року.
Керуючись ст. ст. 367, 368, ст. 374, ст. 375 ст. 376, 381- 384, 389 ЦПК України
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року в частині визначення способу участі у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши час: щоп`ятниці та щосуботи спілкування матері телефоном чи за допомогою інших технічних аудіо- або відеозасобів; щороку з 1 січня по 14 січня та 30 днів літку для особистих зустрічей матері з дітьми – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Визначити спосіб участі у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши час: щопонеділка, щосереди та щоп`ятниці спілкування з дітьми за допомогою аудіо- та відеозв`язку; щосуботи у вигляді особистого спілкування матері з дітьми віч-на-віч за місцем проживання батька; щороку з 1 січня по 14 січня особисті побачення з матір`ю та 30 днів влітку для особистих зустрічей матері з дітьми.
Стягнути з  ОСОБА_3  на користь ОСОБА_2 судовий збір, який підлягав сплаті за подання позовної заяви у розмірі 840,80 грн.
Стягнути з  ОСОБА_3  в дохід держави судовий збір, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3  – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя :                                                                 Л.М. Хіль

Судді:                                                                                          Ю.В. Дряниця

                                                                               В.М. Триглов