ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вступна та резолютивна частини 

03 травня 2023 року 

справа № 704/715/18		
провадження № 22-ц/821/618/23		
категорія: 308000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І., 
суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,
секретаря - Ярошенка Б. М.,
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 15 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про розподіл будинку та земельної ділянки, складі головуючого судді Дяченка Д. О., повний текст рішення складено 21 лютого 2023 року, 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст вимог заяви

22 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про розподіл будинку та земельної ділянки.
Позовна заява мотивована тим, що сторони з 28 жовтня 1995 року по 11 серпня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі за час якого ними спільно було набуто будинок та земельну ділянку   по   АДРЕСА_1 ,  які були  зареєстровані  на  ОСОБА_2 . 
Позивач переконаний, що вказане майно є спільним майном подружжя, однак через те, що сторони добровільно не можуть дійти згоди щодо його поділу, він змушений звернутись до суду з даним позовом.
Враховуючи наведене ОСОБА_1 просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок загальною площею 64,5 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м. із надвірними будівлями та земельну ділянку кадастровий номер 7124010100:03:002:0233 площею 910,44 кв. м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину будинку із надвірними будівлями та на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 7124010100:03:002:0233 площею 910,44 кв. м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 409 грн 60 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 29 травня 2020 року призначено у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл будинку та земельної ділянки судову технічну експертизу, доручено її проведення експертам експертної установи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.
На вирішення судової технічної експертизи поставлено наступні запитання: 
Чи відповідає давність написання боргової розписки від 17 вересня 2003 року, яка була укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 даті 17 вересня 2003 року, якою розписка датована?
Чи відповідає давність написання боргової розписки від 14 жовтня 2003 року, яка була укладена між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 даті 14 жовтня 2003 року, якою розписка датована?
Чи виконаний рукописний текст та підписи у боргових розписках від 17 вересня 2003 року та 14 жовтня 2003 року, у той час яким датовані документи?
Копію ухвали, оригінали розписок від 17 вересня 2003 року, 14 жовтня 2003 року та матеріали справи направлено керівнику експертної установи КНДІСЕ, для організації проведення експертизи.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 15 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл будинку та земельної ділянки, задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 64,5 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м. із надвірними будівлями та земельну ділянку кадастровий номер 7124010100:03:002:0233 площею 910,44 кв. м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину будинку із надвірними будівлями та на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 7124010100:03:002:0233 площею 910,44 кв. м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 409 грн 60 коп.
Рішення мотивовано тим, що оскільки спірні будинок, що розташований в АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій він розташований були придбані під час перебування позивача та відповідачки у шлюбі, то позов підлягає до задоволення повністю.
Водночас, судом враховано, що у відповідності до експертного висновку не видалося можливим встановити відповідність давності написання розписок датованих 17 вересня 2003 року та 14 жовтня 2003 року, згідно яких ОСОБА_1 отримував у борг кошти від інших осіб, даті зазначеній у них.  
Також місцевий суд відхилив аргументи відповідачки, про невизнання позову в цілому мотивовані тим, що позивач не має права на майно, зазначене у позові, оскільки він був представником продавця даного будинку, враховуючи їх не аргументованість.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 23 березня 2023 року, ОСОБА_2 , з посиланням на не відповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, порушено питання про скасування рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 15 лютого 2023 року та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Мотивація скарги фактично дублює аргументи наведені відповідачкою у відзиві на позовну заяву, зокрема скаржницею зазначено, що у грудні 2003 року ОСОБА_1 , діючи від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, уклав договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 з якою вони перебували у шлюбі. Під час укладення даного договору нотаріусом було роз`яснено, що у відповідності до ч. 3 ст. 62 ЦК України (в редакції 1963 року) він не має право вчиняти даного роду правочини у відношенні до себе особисто, тобто у своїх інтересах та не може претендувати на предмет даного договору. З огляду на наведене, посилання суду на ту обставину, що даний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя є помилковим та суперечить законодавству, яке діяло на момент укладення договору купівлі -продажу житлового будинку. 
В свою чергу не застосування судом першої інстанції норм права, які діяли на момент вчинення правочину, є безпідставним, так як правовідносини щодо купівлі-продажу житлового будинку виникли у 2003 році на підставі довіреності, яка видана 01 грудня 2003 року та договору купівлі-продажу укладеного 05 грудня 2003 року, а тому до даних правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК УРСР 1963 року.
Крім того, автор скарги звертає увагу суду на ту обставину, що надані представником позивача копії письмових доказів не засвідчені належним чином. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 просив суд відхилити її доводи за необґрунтованістю та залишити законне і мотивоване судове рішення, що є предметом даного оскарження, без змін. 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 15 лютого 2023 року у вказаній справі. 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року розгляд апеляційної скарги призначено на 03 травня 2023 року на 14 год 00 хв. з повідомленням учасників справи про дату, час та місце розгляду справи. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Матеріалами справи встановлено, що згідно з рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 серпня 2017 року шлюб, укладений 28 жовтня 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано (а. с. 6, 14).
Відповідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 01 грудня 2003 року ОСОБА_5 та громадянка Російської Федерації ОСОБА_7 , іменовані продавцями, продали, а ОСОБА_2 , іменована покупцем, купила земельну ділянку площею 910,44 кв. м., розташовану в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (а. с. 8).
Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 05 грудня 2003 року ОСОБА_1 , що діяв від імені ОСОБА_5 та громадянки Російської Федерації ОСОБА_7 , іменованих продавцями, по дорученню, посвідченому приватним нотаріусом Тальнівського районного нотаріального округу Власенко Н. С. та  ОСОБА_2 , іменована покупцем, уклали договір купівлі-продажу належного продавцям житлового будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 (а. с. 7).
Відповідно до розписки від 17 вересня 2003 р. ОСОБА_1 взяв у борг в ОСОБА_3 1000 дол. США. для купівлі будинку (а. с. 194).
Згідно з розпискою від 14 жовтня 2003 р. ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_4 500 дол. США. для купівлі будинку (а. с. 195).
У відповідності до висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів у цивільній справі № 704/715/18 від 15 жовтня 2020 року № 15508/20-34 записи та підписи, що містяться в розписках датованих 17 вересня 2003 року та 14 жовтня 2003 року виконані пишучими приладами, спорядженими чорнилом чорного кольору. Відповісти на інші питання: чи відповідає давність написання розписки даті зазначеній в документі, чи виконані підписи у розписках, датованих 17 вересня 2003 року та 14 жовтня 2003 року у той час яким датовані документи, не видалось можливим (а. с.147-151).

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення  ОСОБА_2 та її представника – адвоката Ткаченка О. М., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом даного спору є поділ майна набутого сторонами під час перебування у шлюбі. 
Відповідач ОСОБА_2 оскаржила вказане рішення повністю, з наведенням відповідних аргументів. 
Задовольняючи приведений позов, місцевий суд виходив з того, що спірне нерухоме майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу у рівних частинах.
Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. 
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2, ст. 71 СК України).
У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК України).
Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. 
Матеріали справи вказують на те, що предметом даного позову є визнання спільною сумісною власністю та поділ будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , які буті набуті сторонами у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період їх перебування з 28 жовтня 1995 року по 11 серпня 2017 року у зареєстрованому шлюбі. 
Враховуючи, що експертний висновок зроблений за результатами судово-технічної експертизи документів у даній справі, підставою для проведення якого послугували сумніви у давності написання розписок датованих 2003 роком про позику ОСОБА_1 коштів у інших осіб, не дали чіткої відповіді на питання про давність написання вказаних розписок, місцевий суд обґрунтовано не взяв дані обставини до врахування як належні та допустимі докази в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України на рахунок спростування презумпції спільності права власності подружжя.
Аргументи апеляційної скарги, щодо того, що спірні правовідносини повинні регулюватись законодавством, що діяло на момент укладення договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, а саме – КЗпШС України та ЦК України (в редакції 1963 року) місцевий суд обґрунтовано відхилив як неспроможні з огляду на те, що оскільки відповідно до п. 4 перехідних положень ЦК України (2003 р.) він застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України положення цього Кодексу застосовують до тих обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним законної сили.
Незважаючи на набуття права власності на спірне майно подружжям на момент дії ЦК України (в редакції 1963 року) та КЗпШС України, їх відносини як сімейні, так і з приводу володіння, користування спільним майном існували протягом дії нового цивільного та сімейного кодексів, оскільки сторони перебували в зареєстрованому шлюбі до 11 серпня 2017 року. З огляду на вказане, до спірних правовідносин, що стосуються поділу спільної сумісної власності подружжя правильним буде застосування норм ЦК України (2003 року) та норм СК України.
Доводи апеляційної скарги на рахунок того, що позивач не набув права на спільну сумісну власність, зокрема на житловий будинку у зв`язку з тим, що він як представник продавців ОСОБА_5 та громадянки Російської Федерації ОСОБА_7 не мав права укладати угоду у власних інтересах, апеляційний суд розцінює як неспроможні та погоджується з висновком місцевого суду, який полягає в тому, що наведені доводи не є підставою для позбавлення ОСОБА_1 права на частину у спільному майні подружжя, а могли бути підставою для визнання такої угоди недійсною, водночас така вимога відповідачкою та особами, яких він представляв ( ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ), як сторонами договору, з часу укладання спірного договору купівлі-продажу житлового будинку 05.12.2003 не заявлялася та, відповідно, не є предметом даного позову.
За наведених обставин місцевий суд дійшов вірного висновку, що спірне нерухоме майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки інших доказів до суду надано не було зі сторони позивача та враховуючи те, що між позивачем та відповідачкою не встановлено домовленості щодо поділу нерухомого майна, частки сторін є рівними і становлять по 1/2 частині.
В свою чергу доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язуєш суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04). Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 15 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 04 травня 2023 року.

Головуючий                                                                                                   Л. І. Василенко 

Судді:                                                                                                              В. Г. Бородійчук 

                                                                                                                        Л. В. Нерушак