КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 757/16111/22                                                 Головуючий у суді першої інстанції - Ільєва Т.Г.
Номер провадження № 22-ц/824/4542/2023                                             Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 квітня 2023 року                                                                                              м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представником Пинзіною Юлією Олександрівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-
ВСТАНОВИВ:
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, який мотивував тим, що 04 серпня 1989 року він був прийнятий на посаду учня помічника складача поїздів (а з 01 серпня 2000 року переведений на посаду складача поїздів 5 розряду) станції Боржиковка Донецької залізниці, правонаступник якої 08 липня 2016 року був реорганізований у виробничий підрозділ «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
Позивач вказував, що на підставі наказу (розпорядження) №3803-ОС від 17 липня 2017 року про припинення трудового договору (контракту) його було звільнено з вищевказаної посади, у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з компенсацією за 21 день відпустки та виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку.
Проте, при його звільненні не був проведений повний розрахунок та належні йому кошти не були виплачені.
Крім того, зазначав, що відповідач не виплачував йому заробітну плату, починаючи з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року. Дана обставина підтверджуються листом відповідача від 15 липня 2021 року № Ц-6- 88/3585-21.
Водночас, відповідно до довідки-розрахунку оплати середньої зарплати від 30.06.2021 №585/4, наданої регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», середньоденна заробітна плата позивача з урахуванням податків та зборів складає 290,56 грн., а середньомісячна заробітна плата - 5938,32 грн.
Згідно з додатком до листа Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та Закону України від 16 листопада 2017 року № 2211-VIII «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України щодо святкових і неробочих днів», з урахуванням розрахункового періоду кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у березні 2017 року - 22, у квітні 2017 року - 19, у травні 2017 року - 17, у червні 2017 року - 20, у липні 2017 року -11.
Таким чином, заборгованість з виплати позивачу заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року та вихідної допомоги складає 30 258,09 грн., з яких до виплати після вирахування податків та обов`язкових зборів 24 357,76 грн.
У позові ОСОБА_1 вказував, що на день звільнення відповідач відмовився виплачувати йому вищезазначену заборгованість із заробітної плати та вихідної допомоги і відмовляється виплачувати кошти по теперішній час.
Так, листом 15 липня 2021 року № Ц-6-88/3585-21 відповідач повідомив, що відповідно до розпорядження КМУ від 02 грудня 2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів Україна» виробничий підрозділ «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», де працював ОСОБА_1 , розташований на тимчасово непідконтрольній українській владі території (м. Луганськ). З 16 березня 2017 року від Підрозділу до регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укразілізниця» (м. Луганськ) не надходили оригінали документів, згідно яких можливе нарахування та виплата заробітної плати ОСОБА_1 , а також всі належні при звільненні виплати.
Таким чином, в АТ «Укрзалізниця» відсутня можливість вирішити питання стосовно проведення нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі позивачу у період з 16 березня 2017 року по день звільнення 17 липня 2017 року.
Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, позивач також просив суд стягнути на його користь компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати.
З врахуванням вказаного вище, позивач просить суд:
- стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, а саме, за березень 2017 року у сумі 3 980,57 грн., за квітень 2017 року у сумі 5 520,64 грн., за травень 2017 року у сумі 5 811,20 грн., за червень 2017 року у сумі 5 811,20 грн, за липень 2017 року у сумі 3 196,16 грн. та вихідній допомозі у розмірі 5 938,32 грн., а в загальній сумі 30 258,09 грн., з якої підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі;
- стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 липня 2017 року по день ухвалення судового рішення;
- стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 10 091,17 грн;
- стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року та вихідній допомозі у розмірі 30 285,09 грн.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 360 875, 52 грн.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 10 091, 17 грн.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 12 405 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ «Українська залізниця» - Пинзіна Ю.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі посилається на те, що з 16 березня 2017 року у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. 
Наслідком цього рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця" AT «Укрзалізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів, на підставі яких товариство могло б здійснити відповідні нарахування.
З 16 березня 2017 до Дирекції не надходили первинні документи від підприємства, на якому працював позивач, для нарахування заробітної плати. Тобто на підконтрольній Україні території інформація відсутня, а не втрачена первинна документація (табеля обліку робочого часу або графіки роботи за період, копії або оригінали внутрішніх наказів, розпоряджень та інше за період з березня по липень 2017 року) для нарахування заробітної плати. Відтак, у зв`язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» нарахування заробітної плати здійснити не можливо.
Також вказує, що у зв`язку тим, що заробітна плата не нараховувалась, із відсутністю заборгованості з невиплаченої заробітної плати, то і вимоги щодо стягнення компенсації за втрату частини доходів та середнього заробітку не підлягають задоволенню.
Крім того, вказує, що для підтвердження суми заборгованості заробітної плати позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу.
У зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з тимчасово непідконтрольною державній владі України територією, на підприємствах встановлений початок простою для всіх працівників виробничих підрозділів, відповідно до якого, працівникам під час простою встановлено щоденний режим роботи та зобов`язано всіх працівників з`являтися на свої робочі місця та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої».
До позовної заяви позивачем не долучені копії журналу виходу на підприємство працівників під час простою, копії табелів обліку використання робочого часу за спірний період.
Доводи позивача щодо неотримання заробітної плати є припущеннями, які не мають документального підтвердження, а відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Апелянт зазначає, що згідно науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року порушення норм трудового законодавства стосовно працівників структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» виникли через форс-мажорні обставини, а відтак AT «Укрзалізниця» підлягає звільненню від відповідальності.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив. 
Учасники справи будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 163, 164)  до суду апеляційної інстанції не з`явились.  Заяв про відкладення справи із поважних причин до суду не подали. 
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Так, із матеріалів вказаної справи вбачається, що 04 серпня 1989 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду учня помічника складача поїздів (а з 01 серпня 2000 року переведений на посаду складача поїздів 5 розряду) станції Боржиковка Донецької залізниці, правонаступник якої 08 липня 2016 року був реорганізований у виробничий підрозділ «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача у справі (а.с. 19-23).
17 липня 2017 року на підставі наказу (розпорядження) №3803-ОС від 17 липня 2017 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 було звільнено з вищевказаної посади, у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з компенсацією за 21 день відпустки та виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Вказане піждтверджується копією наказу (а.с. 24). 
Також судом встановлено, що відповідач не виплачував позивачу заробітну плату починаючи з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року. Дана обставина підтверджуються листом відповідача від 15 липня 2021 року №Ц-6- 88/3585-21 (а.с.25-26).
Відповідно до довідки-розрахунку оплати середньої зарплати від 30 червня 2021 року №585/4, наданої регіональною філією «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», середньоденна заробітна плата позивача з урахуванням податків та зборів складає 290,56 гри, а середньомісячна заробітна плата - 5938,32 грн (а.с.29). 
Так, суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір та  задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , зазначив, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з Регіональною філією «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав усі належні йому платежі, тому майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення невиплаченої йому заробітної плати за період із 16 березня по 17 липня 2017 року є законними та обґрунтованими.
Обґрунтованими на думку суду є вимоги позивача і в частині вимог про стягнення із відповідача 10091,17 грн в якості компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням  термінів її виплати, що передбачено ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», та пунктами 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою КМ України від 21 лютого 2001 року №159.
Також суд першої інстанції погодився із вимогами позивача про стягнення на його користь із відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах яких просив позивач, а саме: з 18 липня 2017 року по 28 червня 2022 року, що складає 360 875 грн. 52 коп. Свій висновок про задоволення даних позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтував тим, що вказані вимоги ґрунтуються на положеннях ст. 117 КЗпП України, а доводи відповідача щодо не проведення вказаного розрахунку за відсутністю його вини з посилання на форс-мажорні обставини та висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 суд першої інстанції не прийняв.
Апеляційний суд частково погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог не повністю відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці»передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.
Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). 
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП Українивідповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Конституційний Суд України в рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).
Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що при звільненні ОСОБА_1 відповідач не виплатив усі суми, що належали йому від підприємства, зокрема заробітну плату за березень - липень 2017 року, вихідну допомогу при звільненні. Вказаний факт підтверджено листом відповідача від 15 липня 2021 року №Ц-6- 88/3585-21 (а.с.25-26).
В матеріалах справи наявні документи, що підтверджують нарахування належних до виплати позивачу сум. Відповідач не спростував доводів позивача, що зазначені кошти не виплачені позивачу. 
Крім того, позивач у справі, звертаючись до суду із вказаним позовом,  надав на підтвердження розміру заробітної плати та суми  невиплаченої заробітної плати довідку розрахунок від 30 червня 2021 року згідно до якого середньоденний заробіток  ОСОБА_1 становить 290,56 грн, а середньомісячний заробіток 5938, 32 грн (а.с.29). 
Відповідачем у справі вказані обставини не спростовані належними та допустимими доказами. 
Розраховуючи суму невиплаченої  заробітної плати за період з 16 березня по 17 липня 2017 року позивачем визнано факт часткової виплати заробітної плати за березень 2017 року в сумі 1941,46 грн, згідно до відомості на плату грошей №550  від 14 липня 2017 року (а.с. 27,28).  Щодо виплати інших коштів  позивачем заперечується факт виплати заробітної плати, а відповідачем вказані обставини не спростовані у порядку та спосіб, визначений ЦПК України, тому колегія суддів погоджується із  висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позивача в частині стягнення заробітної плати за період із 16 березня по 17 липня 2017 року у розмірі 30 285,09 грн.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.    
При недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.
Заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема, на відсутність його вини в затримці розрахунку та зазначав про наявність обставин непереборної сили, що мали місце на території проведення антитерористичної операції.
При цьому посилався на науково-правовий висновок ТПП України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, в якому зазначено, що унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на територіях міста Донецька та міста Луганська, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності АТ «Укрзалізниця» за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю.
Разом з тим, Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21), прийнятій після подання АТ «Укрзалізниця» касаційної скарги, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
Велика Палата Верховного Суду у цій постанові також зауважила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати. 
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що відповідач не довів обставин, які унеможливлювали своєчасно виплатити позивачу належні йому при звільненні суми. Науково-правовий висновок ТПП України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є належним доказом наявності форс-мажорних обставин, що мали місце на території проведення антитерористичної операції, а сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», відповідач не надав.
Ураховуючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, зокрема не виплатив йому заборгованість по заробітній платі та вихідну допомогу при звільненні, тому відповідно до статті 117 КЗпП України повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому сум.
Відповідно до статі 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці»компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Пунктами 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Встановивши порушення прав позивача на оплату праці, а саме: не нарахування та невиплату заробітної плати, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.
Визначаючи  розмір компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 10 091,17 грн суд першої інстанції обґрунтовано погодився із розрахунками наданими позивачем, оскільки вони не спростовані відповідачем у справі належними та допустимими доказами, та відповідають вище зазначеним нормам матеріального права.  
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції  не враховано висновки, що викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року у справі № 6-383цс16, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18, від  23 березня 2020 року  у справі 369/28/19 на які посилається заявник в апеляційній скарзі, суди зробили висновок про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з відсутністю вини підприємства, оскільки невиплата працівникові при звільненні всіх сум, що належали йому від підприємства, сталася внаслідок непереборної сили, що підтверджується висновком ТПП України.
Проте, висновок, викладений у зазначених постановах, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виклала інший висновок щодо правильного застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах.
Суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18). 
Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги, поданої представником АТ «Укрзалізниця», в частині нарахування суми середньомісячного заробітку, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача колегія суддів враховує наступні положення норм матеріального права. 
 Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18),  які підлягали застосуванню судом першої інстанцій під час розгляду цієї справи, оскільки згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень зазначена постанова буда оприлюднена 04 березня 2020 року.
Аналогічні висновки викладені і в постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 757/44641/19,  від 08 лютого 2023 року у справі справа № 757/23764/20-ц, які колегія суддів вважає за необхідне врахувати при вирішенні вказаного спору. 
Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом у липні 2022 року, тобто зі спливом майже п`яти років після звільнення з роботи, яке мало місце 17 липня 2017 року.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач у позовній заяві посилався на те, що 23 червня 2021 року адвокат Хомич І.О., діючи в інтересах позивача, звернувся до АТ «Укрзалізниця» з адвокатським запитом про надання копій документів для проведення остаточного розрахунку грошових сум, які підлягають виплаті підприємством на користь звільненого працівника.
Отримавши 15 липня 2021  року від відповідача лист №Ц-6-88/3585-21 в якому була зазначена відмова у проведенні розрахунку із позивачем звернувся до суду лише у липні 2022 року, подавши позов. При цьому судом першої інстанції  не встановлено, що позивач не знав про наявність в нього такого права, а також що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право.
Вирішуючи спір у частині стягнення середнього заробітку суд першої інстанції визнав дані вимоги позивача законними та обґрунтованими за період з 18 липня 2017 року по 28 червня 2022 року в сумі 360 875,52 грн та задовольнив їх.  
  Проте, такий розмір стягнутого судом середнього заробітку більш ніж у 11 разів перевищує розмір заборгованості із невиплаченої позивачу при звільненні заробітної плати та вихідної допомоги при звільненні (30 285,09 грн), що є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця, враховуючи вище зазначені обставини справи, встановлені судом під час розгляду цієї справи.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати заробітної плати працівнику, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи й критеріям, вказаними Великою Палатою Верховного Суду, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу і присуджених до стягнення коштів у сумі 30 285,09 грн. 
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09 лютого 2022 року у справі № 213/718/20 (провадження № 61-4077св21), 29 червня 2022 року у справі № 756/9470/20 (провадження № 61-20442св21). 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1   про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не в повній мірі відповідають вище зазначеним нормам матеріального права, та ухвалений без належного врахування висновків щодо застосування відповідних норм  права, що викладені у постановах Верховного Суду, що є обов`язком суду відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, тому рішення в цій частині підлягає зміні, а визначений розмір середнього заробітку зменшенню до 30 285,09 грн.    
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі звільнений від сплати судового збору як при подачі позову в порядку визначеному ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у зв`язку з чим зазначені судові витрати повинні бути покладені на відповідача у справі  пропорційно до суми задоволених позовних вимог.   
Відповідно з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог  та  задоволення  апеляційної скарги.
Оскільки за наслідками розгляду вказаної справи судом першої та апеляційної інстанції доведеними визнано вимоги позивачка в розмірі 70 661,35 грн (30285,09 +30285,09 + 10091, 17), що становить 18 % (70661,35 х100 /401251,78) від заявленого розмірі позовних вимог, тому обґрунтований розмір судового збору при подачі позову повинен становить 992,40 грн.
З врахуванням того, що судом апеляційної інстанції визнано обґрунтованими доводи апеляційної скарги в межах 82 %,  тому пропорційно підлягає зменшенню і  сума витрат по сплаті судового збору, що підлягала б сплаті при подачі апеляційної скарги  тобто відповідачу необхідно повернути  частину сплаченого судового збору 49 235,41 ( 6018,80 х 82 /100)  за рахунок держави в порядку встановленому КМ України. 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представником Пинзіною Юлією Олександрівною, задовольнити частково. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року в частині  суми  середнього заробітку за час затримки розрахунку та суми судового збору змінити,  зменшивши розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку із 360875 грн. 52 коп. до 30285 грн. 09 коп., а  суму судового збору, що підлягає стягненню із Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави зменшити із 12405 грн до 992,40 грн. 
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року залишити без змін. 
 Компенсувати Акціонерному товариству  «Українська залізниця» сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги  в розмірі 4530,20 грн. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністром України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Текст постанови виготовлено 05 квітня 2023 року. 
 
Головуючий суддя :                                                                        М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                                  Т.Ц.Кашперська                                                                                                                    В.О.Фінагеєв