Ухвала
 
03 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 712/11401/17
провадження № 61-3696ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку, визнання припиненими трудових відносин і зобов`язання вчинити дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) та Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «УІБ») на свою користь: невиплачену заробітну плату за період з 01 липня 2016 року до 11 серпня 2017 року в сумі 168 696,93 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16 635,45 грн, компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 22 600,74 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 166 699,30 грн; визнати припиненими трудові відносини між ним і ПАТ «УІБ» у зв`язку із його звільненням з посади директора Черкаського центрального відділення ПАТ «УІБ» за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), з 11 серпня 2017 року та зобов`язати ПАТ «УІБ» внести до його трудової книжки запис про звільнення з 11 серпня 2017 року відповідно до статті 38 КЗпП України.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що з 01 серпня 2007 року він працював на посаді заступника директора Дніпровської філії Акціонерного товариства «Укрінбанк», з 01 квітня 2015 року йому доручено виконання обов`язків директора Черкаського центрального відділення ПАТ «УІБ», а 15 грудня 2015 року переведено директором Черкаського центрального відділення ПАТ «УІБ». В подальшому його було звільнено із займаної посади з 15 квітня 2016 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Його трудова книжка містить відомості, що запис № 22 в ній є недійсним, а він звільнений у зв`язку з відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України. З 18 квітня 2016 року його було прийнято на посаду директора Черкаського Центрального відділення ПАТ «УІБ» за строковим трудовим договором відповідно до наказу від 12 квітня 2016 року № 96-к. Строк дії трудового договору з 18 квітня 2016 року по 30 червня 2016 року. Після закінчення дії строкового договору жодна зі сторін не вчинила дій, направлених на його припинення чи переукладення, у зв`язку з чим він продовжував працювати на посаді директора і трудові відносини тривали до 11 серпня 2017 року. 19 липня 2017 року він направив голові правління ПАТ «УІБ» заяву про звільнення за власним бажанням, проведення з ним остаточного розрахунку та видачу належним чином оформленої трудової книжки, однак його вимогу було проігноровано.
 
Заочним рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 11 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 липня 2016 року до 11 серпня 2017 року в сумі 168 696,93 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16 635,45 грн, компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в сумі і 22 600,74 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 166 699,30 грн, та витрати за надання правової допомоги в сумі 12 000 грн, а всього - 386 632,02 грн. Визнано припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 і ПАТ «УІБ» у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади директора Черкаського центрального відділення ПАТ «УІБ» за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, з 11 серпня 2017 року та зобов`язано ПАТ «УІБ» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про звільнення з 11 серпня 2017 року відповідно до статті 38 КЗпП України.
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року апеляційну скаргу Фонду задоволено. Заочне рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 11 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «УІБ» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 липня 2016 року до 11 серпня 2017 року в сумі 168 696,93 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16 635,45 грн, а всього - 185 332,38 грн. Визнано припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 і ПАТ «УІБ» в особі Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «УІБ» Білої І. В., у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади директора Черкаського центрального відділення ПАТ «УІБ» за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, з 11 серпня 2017 року, та зобов`язано ПАТ «УІБ» в особі Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «УІБ» Білої І. В. внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про звільнення з 11 серпня 2017 року відповідно до статті 38 КЗпП України. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фонду судовий збір у розмірі 3 178,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 2 119 грн. Стягнуто з ПАТ «УІБ» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн.
 
16 березня 2023 року ПАТ «УІБ» подало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову в цій справі є стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в загальному розмірі 374 632,42 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 = 671 000 грн), а також - визнання припиненими трудових відносин і внесення відповідного запису до трудової книжки.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ПАТ «УІБ» про поновлення строку на касаційне оскарження.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку, визнання припиненими трудових відносин і зобов`язання вчинити дії.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко