ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року	Львів	Справа № 300/4735/22 пров. № А/857/3307/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу 27 прикордонного загону імені героїв Карпатської Січі (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Скільським І.І. в порядку письмового провадження за правилами спроеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                     в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до НОМЕР_2 прикордонного загону імені героїв Карпатської Січі (військова частина НОМЕР_1 ) (далі – в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення рішення від 20.09.2022 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг шіснадцятирічного віку  ОСОБА_1 , прийняте інспектором прикордонної служби вищої категорії, начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип Б) НОМЕР_2 прикордонного загону імені героїв Карпатської січі (в/ч НОМЕР_3 ), штаб-сержантом ОСОБА_2 .
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.01.2023 позовні вимоги були задоволені повністю. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при намірі перетнути державний кордон як особа, що має батька інваліда ІІ групи, не надав документів, які підтверджують спільне проживання з батьком або здійснення за ним догляду, посвідчення, довідки про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд 
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивач 20.09.2022 при намірі перетнути державний кордон України в пункті пропуску “Косино” митного поста “Косонь” одержав рішення про відмову в перетинанні державного кордону громадянину України, який досяг 16-річного віку.
Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, при намірі перетнути державний кордон України позивач пред`явив інспектору прикордонного контролю в пункті пропуску “Косино” наступні оригінали документів, а саме : паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 від 07.08.2015, довідку на ім`я ОСОБА_1 №6/1/164 від 02.09.2022, виданою Івано-Франківським МТЦКСП про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації до 01.03.2023, військовий квиток серії НОМЕР_5 , виданий 19.01.1998 з відміткою на стор.18 про надання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією терміном до 01.03.2023, свідоцтво про народження НОМЕР_6 , що засвідчує факт народження позивача та батьківство ОСОБА_3 , оригінал пенсійного посвідчення № НОМЕР_7 від 26.01.2018 на ім`я ОСОБА_3 з відміткою про інвалідність 2-ї групи, оригінал довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №1078071 на ім`я ОСОБА_3 .
За результатами адміністративного оскарження оспорюване рішення відповідача від 20.09.2022 залишено без змін, а скаргу позивача від 07.10.2022 без задоволення.
Вважаючи оспорюване рішення протиправним, ОСОБА_3 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в силу вимог пунктів 2, 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1997 (далі - Правила №57) мав право перетину державного кордону, оскільки згідно абз.11 ч.1 ст.23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” №3543-XII від 21.10.1993 (далі - Закон №3543) не підлягав призову на військову службу під час мобілізації.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України “Про правовий режим воєнного стану” 389-VІІІ від 12.05.2015 (далі - Закон 389 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно дефініції, наведеній у статті 1 Закону №389, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст.2 Закону №3543, правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України “Про оборону країни”, цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.
Пунктом 1 Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженого Законом України №2102-IX від 24.02.2022, було введено в Україні воєнний стан з 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб.
Відповідно до п.3 цього Указу, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст.8 Закону №389.
У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.8 Закону 389, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Системний аналіз наведених вище правових норм, дає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану.
Позивач покликався на те, що йому протиправно було відмовлено в перетині державного кордону України, оскільки ним були подані усі необхідні документи, які передбачені постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 (в редакції від 06.09.2022). 
Однак, колегія суддів вважає, що такі покликання позивача не можуть бути підставою для виїзду за межі території України, з огляду на наступне.
Так, Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 “Про загальну мобілізацію”, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч.2 ст.102, п.1, 17, 20 ч.1 ст.106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні встановлює Закон №3543, який визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Згідно дефініції, наведеній у статті 1 Закону №3543, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Колегія суддів зазначає, що ст.23 Закону №3543 визначено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Згідно абз.11 ч.1 ст.23 Закону №3543, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Відповідно до ст.3 Закону України “Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну” №3857-XI від 21.01.1994 (далі - Закон №3857), перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.
Згідно п.2 Правил №57, у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.п.2-6 Правил №57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому-восьмому частини третьої статті 23 Закону №3543.
Суд першої інстанції покликається на той факт, що згідно з довідкою на ім`я ОСОБА_1 №6/1/164 від 02.09.2022, виданої Івано-Франківським МТЦКСП про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації до 01.03.2023, на підставі абз.11 ч.1 ст.23 Закону №3543 та військового квитка серії НОМЕР_5 , виданого 19.01.1998 з відміткою на стор. 18 про надання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією терміном до 01.03.2023, позивач має право на перетин державного кордону.
Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що право на відстрочення від призову на військову службу під час мобілізації та право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану під час мобілізації є різними за своєю правовою природою, різняться як законодавчими нормами, якими такі регулюються, так і органами, які визначають їх наявність. Тому наявність в позивача права на відстрочення від призову на військову службу під час мобілізації не гарантує йому беззаперечного права на перетин державного кордону.
Тобто, незважаючи на те, що позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.11 ч.1 ст.23 Закону №3543, він не має права на перетин державного кордону на виїзд з території України в умовах воєнного стану, оскільки п.п.2-6 Правил №57 встановлено обмеження щодо виїзду за межі території України особам, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації на особливий період відповідно до абз.2-8 ч.3 ст.23 Закону №3543.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оспорюване є правомірним та не підлягає скасуванню.
Серед приведених вище мотивів колегія суддів зазначає, що оспорюване рішення має разовий характер та вичерпало свою дію фактом його виконання, а тому при пред`явлені позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, воно жодним чином не створить перешкод для перетину ним кордону України, за наявності на те законних підстав.
Суд першої інстанції не взяв до уваги вищенаведеного та дійшов помилкового висновку про задоволення даного позовних вимог.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                    п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу 27 прикордонного загону імені героїв Карпатської Січі (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2023 року по справі №300/4735/22 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 прикордонного загону імені героїв Карпатської Січі (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук