Справа № 303/18/21

П О С Т А Н О В А
іменем України

        10 квітня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,
за участю секретарки судового засідання Савинець В. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 лютого 2021 року, ухвалене суддею Гутій О. В.,

у с т а н о в и в:
У січні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
Позов обґрунтовано тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 16.03.2010. 
Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між нею і банком договір про надання банківських послуг.
При укладенні договору сторони керувалися вимогами ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання).
Банк за укладеним договором свої зобов`язання з надання кредиту виконав повністю. Натомість відповідачка ОСОБА_1 своїх зобов`язань належним чином не виконує, а саме не сплачує кредит і відсотки за користування ним унаслідок чого станом на 22.11.2020, а також з урахуванням Умов і Правил в редакції, що почали діяти з 01.03.2019, у неї перед банком виникла заборгованість у розмірі 21 849,69 грн, яка складається з 20 513,42 грн простроченого тіла кредиту та 1 381,27 грн прострочених відсотків. 
Посилаючись на наведені вище обставини, а також на ухилення відповідачкою від виконання своїх зобов`язань та на власний розсуд вимагати від боржника погашення будь-якої частини заборгованості, банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 16.03.2010 у розмірі 20 513, 42 грн простроченого тіла кредиту, а також 2 102 грн судових витрат по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 лютого 2021 року у задоволенні цього позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із цим заочним рішенням суду позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в інтересах якого діє представниця Крилова О.Л., подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необгрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Скарга загалом мотивована тим же доводами, які наведені в позовній заяві та яким місцевим судом не надано належної оцінки, а також тим, що судом не звернуто уваги на активацію картки і користування картковим рахунком ОСОБА_1 , а відтак це свідчить про укладення між сторонами кредитного договору. 
Зазначав банк, що факт укладення між сторонами кредитного договору підтверджуються, зокрема, розрахунком заборгованості і випискою про рух коштів із яких видно про зняття відповідачкою кредитних коштів, часткове погашення заборгованості. При цьому банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затверджених наказом Мін`юсту від 12.04.2012 за № 578/5, а тому вона разом із розрахунком заборгвоаності є належними та допустими доказами у цій справі. 
Наголошував і на тому, що оскаржене рішення суду не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та загалом порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. 
З урахуванням наведеного вище апелянт просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити повністю, а також вирішити питання розподілу судових витрат. Водночас просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цього заочног орішення суду як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року, зокрема поновлено АТ КБ «ПРИВАТБАНК» строк на апеляційне оскарження заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатскьої області від 24.02.2021. 

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачка ОСОБА_1 не скористалася.

У судовому засіданні представниця позивача-апелянта АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Гриниха Т.Ю. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила таку задовольнити, оскаржене заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася вкотре, хоча про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, а тому її неявка, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці апелянта АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Гринихи Т.Ю.., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями частин 1, 2 ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України констатовано, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду зі вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з тарифів та умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з тарифів і умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та умов та правил надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Судом установлено, що 16 березня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій указала лише свої анкетні дані та в ній є відсутніми розмір кредитного ліміту, умови про відсоткову ставку за користування кредитом, а також порядок, розмір і умови відповідальності за порушення зобов`язань (а.с.12 і на звороті).
Як убачається з довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» без номера і дати, відповідачці ОСОБА_1 було надано кредитну картку 27.12.2016 зі строком її дії до 05/19 та 10.10.2019 зі строком дії до 05/23 (а.с.11).
Із довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 видно, що їй було 03.01.2018 установлено кредитний ліміт у розмірі 10 000 грн, а 17.04.2019 - 0,00 гривень (а.с.10). 
У позовній заяві банк посилався на виникнення між сторонами правовідносин на підставі зазначеної вище анкети-заяви, додаючи при цьому до позову не підписані відповідачкою витяг з Умов і правил надання банківських послуг (а.с.14-39), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.13), з яких не вбачається, що саме ці тарифи діяли на час підписання ОСОБА_1 анкети-заяви від 16.03.2010.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної зі сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Зважаючи на наведене колегія суддів уважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період із 16.03.2010 (підписання відповідачкою анкети-заяви) і до моменту звернення до суду з указаним позовом (05.01.2021) могло додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Заразом колегія суддів звертає увагу і на те, що після підписання ОСОБА_1 анкети-заяви від 16.03.2010 банк в односторонньому порядку змінив умови нарахування і розмір процентів, починаючи з 01.03.2019, про що безпосередньо про це вказав у позовній заяві.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, їх розмір, одностороннє збільшення банком як процентної ставки, так і тіла кредиту за рахунок нарахованих відсотків, а тому надані позивачем витяги з тарифів, умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. 
Також апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви тарифи, умови та правила, діяли на момент підписання відповідачкою заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг «Приватбанку» і що такі, на момент отримання позичальницею кредитних коштів, містили умови щодо нарахування відсотків, збільшення їх відсоткової ставки та зарахування в тіло кредиту.
Роздруківка зі сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Підписана ОСОБА_1 анкета-заява від 16.03.2010, на яку посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містить таких умов, зокрема, як процентна ставка річних, яка застосовується за користування кредитними коштами, збільшення тіла кредиту за рахунок нарахованих відсотків та відповідальності за невиконання відповідачкою зобов`язань щодо повернення кредиту.
Як слідує з розрахунку заборгованості відповідачки ОСОБА_1 станом на 31.01.2020, то нею було погашено заборгованість за тілом кредиту у розмірі 25 229,81 грн, де фактично 15 025,61 грн є відсотками, а також погашено нею 6 923,22 грн за простроченим тілом кредиту і 2 248,30 грн пені(!) (а.с.4-6), а згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 22.11.2020 відповідачкою було погашено заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 239,28 грн та 6 594,26 грн пені (!) та при цьому у неї перед банком залишилася ще непогашеною заборгованість у розмірі 21 894,69 грн, яка складається з 20 513,42 грн простроченого тіла кредиту та 1 381,27 грн відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України (а.с.7 і на звороті), що свідчить про нарахування їй позивачем тіла кредиту поза межами установленого максимального кредитного ліміту, встановленого у розмірі 10 000 грн, який відповідачка у межах спірних сум фактично погасила ще станом на 31.01.2020.
На переконання колегії суддів, зазначені розрахунки не є належним доказом через їх суперечність іншим матеріалам справи, оскільки як уже зазначалося вище кредитний ліміт ОСОБА_1 був установлений у розмірі 10 000 грн, а з 17.04.2019 - 0,00 гривень (а.с.10), а тому нарахування банком у сторону збільшення тіла кредиту понад установлений кредитний ліміт та після 17.04.2019 при нульовому кредитному ліміті не може вважатись правомірним, так як при нульовому кредитному ліміті відповідачка, починаючи з 17.04.2019, апріорі таким не могла користуватися, а заборгованість по тілу кредиту в неї фактично виникла за рахунок безпідставно нарахованих банком відсотків. 
Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту. 
Дані правовідносини між сторонами є споживчими, а отже, на них поширюються вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань. Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.
Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що оскаржене судове рішення є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153,00 грн (а.с.82) слід віднести за рахунок апелянта-позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 квітня 2023 року.

Суддя-доповідачка 

Судді