ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" лютого 2023 р.           Справа№ 910/8646/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Яковлєва М.Л. 
          Шаптали  Є.Ю. 

за участю секретаря судового засідання Горда В.В.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 14.02.2023
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Будівництво» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2022 (повний текст рішення складено 24.10.2022)
у справі № 910/8646/22 (суддя Шкурдова Л.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Будівництво»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Олімпікс»
про визнання недійсним договору
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Будівництво» (далі - позивач, ТОВ «Віннер Будівництво») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Олімпікс» (далі - відповідач, ТОВ «БК «Олімпікс») про визнання недійсними договорів, в якому позивач просить суд:
- визнати недійсним договір від 30.06.2020, укладений в спрощений спосіб шляхом підписання акта на виконання робіт від 30.06.2020 на суму 1  600  000,00 грн між ТОВ «БК «Олімпікс» та ТОВ «Віннер Будівництво»;
- визнати недійсним договір від 30.11.2020, укладений в спрощений спосіб шляхом підписання акта на виконання робіт від 30.11.2020 на суму 1  600  000,00 грн між ТОВ «БК «Олімпікс» та ТОВ «Віннер Будівництво».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначені вище договори як правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що є порушенням норм ч. 5 ст. 203 ЦК України. На підтвердження підстав позову, позивач посилається на те, що послуги, вказані в спірних актах, позивачем не замовлялись, оскільки відсутні будь-які листування, переписки в письмовій чи електронній формах з приводу надання послуг техніки. Послуги відповідачем не надавались, оскільки реальність господарських операцій за спірними актами має підтверджуватись додатковими документами. Послуги фізично не могли бути надані відповідачем, так як кількість відпрацьованих годин екскаватора в спірних актах перевищує кількість годин в місяці. Крім того, позивач посилається на те, що в Єдиному реєстрі податкових накладних відсутні зареєстровані податкові накладні за операціями, які зазначені в спірних актах, що вказує на нікчемність правочинів за такими актами. Після отримання рішення господарського суду у іншій справі про стягнення заборгованості за спірними актами, відповідачем було проведено спеціальне службове розслідування, за висновками якого спірні акти не відображають реальних господарських операцій. За доводами позивача, інші документи, якими обмінювались сторони спору, вказують на недійсність спірних актів.
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти заявлених позовних вимог та вказав на те, що заявки на надання послуг за спірними актами надавались позивачем усно, як і заявки на послуги за іншими актами, які не оспорює позивач. Твердження про припинення надання послуг відповідачем на об`єкті будівництва в лютому 2020 року спростовуються актами надання послуг, які не оспорює позивач і які датовані періодом після лютого 2020 року. Спірні акти на виконання робіт від 30.06.2020 та від 30.11.2020 підписані уповноваженими представниками відповідача без зауважень та заперечень. Посилання позивача на необхідність надання додаткових документів відповідачем розцінюються як намагання ухилитись від виконання свого обов`язку щодо оплати наданих послуг. Щодо кількості відпрацьованих годин за спірними актами, відповідач зазначив, що перевищення кількості годин у місяці червні та листопаді відповідно, оскільки первинні документи складено за звітний період, який дорівнює періоду часу з наступного дня після підписання попереднього акта виконання робіт, а саме: з 01.05.2020 по 30.06.2020 та з 01.07.2020 по 30.11.2020. При цьому, наслідком несвоєчасної реєстрації податкових накладних є застосування до платника податків штрафних санкцій, а не нікчемність правочинів. Висновки спеціального службового розслідування ґрунтуються на поясненнях осіб, що перебувають в службовій та матеріальній залежності від свого роботодавця - ТОВ «Віннер Будівництво», а відтак всі документи службового розслідування відповідач вважає такими, що створені навмисно з метою створення хибного документального підтвердження позиції позивача про наявність підстав для визнання недійсним договору надання послуг, укладеного у спрощений спосіб, або для встановлення юридичного факту про неукладеність вказаного договору. Крім того, розбіжності у сумах боргу, вказані в листі №20 від 16.04.2021 та протоколі взаємозаліку до договору субпідряду від 13.09.2019, не свідчать про недійсність спірних актів.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2022 у позові відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Будівництво» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2022 у справі № 910/8646/22 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, таке рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/8646/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Шаптала Є.Ю., Яковлєв М.Л.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8646/22. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Будівництво» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2022 у справі № 910/8646/22.
06.12.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/8646/22.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Будівництво» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2022 у справі №910/8646/22, справу призначено до розгляду на 31.01.2023.
У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «БК «Олімпікс» заперечило проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі позивача, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях, а рішення місцевого господарського суду від 11.10.2022 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
18.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшли додаткові письмові пояснення в яких останній просить суд апеляційної інстанції врахувати висновки Північного апеляційного господарського суду викладені у постанові від 14.12.2022 у іншій справі №  910/3456/22 щодо спору між тими ж сторонами. За доводами скаржника, суд апеляційної інстанції у справі №  910/3456/22 встановив обставини безтоварності господарських операцій за спірними актами на виконання робіт від 30.06.2020 та від 30.11.2020.
31.01.2023 по справі оголошено перерву до 14.02.2023 та протокольною ухвалою зобов`язано відповідача надати суду для огляду у судовому засіданні оригінали спірних актів на виконання робіт від 30.06.2020 та від 30.11.2020.
У судове засідання 14.02.2023 з`явилися представники позивача та відповідача.
Представник позивача у судовому засіданні надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2022 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Крім того, представник відповідача на вимогу суду надав для огляду оригінали спірних актів на виконання робіт від 30.06.2020 та від 30.11.2020, які судом були оглянуті, порівняні з копіями цих актів, що містяться в матеріалах справи та повернуті відповідачу.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції 15.10.2019 між ТОВ «Віннер Будівництво» (замовник) та ТОВ «БК «Олімпікс» (виконавець) був укладений договір №15/10/19 про надання послуг щодо експлуатації машин та механізмів (далі - Договір), за умовами якого виконавець зобов`язався надавати замовнику послуги щодо експлуатації машин і механізмів для виконання будівельних робіт (надалі - техніка), а замовник - приймати виконані послуги та оплачувати їх вартість на умовах цього Договору.
У п. 1.2 Договору сторони погодили надання послуг технікою на будівельному майданчику замовника - «Нове будівництво (будівельний майданчик) Сиваської вітрової станції 250 МВт, розташоване в Чаплинській та Присиваській ОТГ Херсонської області, Україна.».
Згідно з п. 1.3 Договору перелік техніки, за допомогою якої надаються послуги, що є предметом цього Договору: екскаватор КОМАТSU 450, асфальтоукладчик.
Договір діяв до 30 березня 2020 року та не підлягав пролонгації чи поновленню (п.9.1 Договору).
Як вбачається з матеріалів справи, після закінчення строку дії Договору позивач замовляв у відповідача послуги техніки, які відповідач надавав, а позивач приймав шляхом підписання відповідних актів.
Позивач зазначає, що сторонами були підписані наступні акти виконаних робіт: від 30.04.2020 на суму 652 500,00 грн, від 30.04.2020 на суму 232 050,00 грн, акт №1 від 29.01.2021 на суму 300 000,00 грн, акт №2 від 26.02.2021 на суму 134 909,39 грн, акт №3 від 30.06.2021 на суму 40 000,00 грн, які оплачені позивачем.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторонами також були підписані акти на виконання робіт від 30.06.2020 на суму 1 600  000,00 грн та від 30.11.2020 на суму 1 600  000,00 грн (надалі - спірні акти) які, як зазначає позивач, послуги за спірними актами ним не замовлялись, не надавались відповідачем, і, відповідно, не оплачувались.
Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, позивач, в обгрунтування позовних вимог про визнання недійсними договорів від 30.06.2020 та від 30.11.2020, укладених у спрощений спосіб шляхом підписання сторонами спірних актів, посилається на те, що вказані правочини не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а відтак наявні підстави для визнання їх недійсними, з урахуванням ч.1 ст. 215 та ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України.
Відмовляючи у задоволенні позу, місцевий господарський суд враховуючи правову позицію викладену в постановах Верховного Суду від 11.06.2018 у справі № 916/613/17, від 20.07.2021 у справі № 911/1707/18, зазначив, що спірні акти є лише первинними документами, які містять найменування сторін, предмет самої передачі (роботи/послуги), посвідчує факт такої передачі, а тому не мають ознак правочину у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України та не підлягають визнанню недійсними.
Відповідно до частини 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
У справі Європейський суд з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Частина 2 статті 20 Господарського кодексу України встановлює, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.
Згідно із частинами 1-4 статті 202 Цивільного кодексу України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.
Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, відповідно до частини 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину, згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Так, переглядаючи у даній справі № 910/8646/22 рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2022 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Будівництво», Північним апеляційним господарським судом, враховані правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в ухвалі від 11.08.2022 у справі №916/546/21 стосовно виключної правової проблеми щодо визначення правової природи акта приймання-передачі як правочину чи як доказу у справі.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №916/546/21 передаючи справу на розгляд Великої Палати, посилається на існування різних підходів у вирішенні питання щодо правової природи акта приймання-передачі, а саме: 1) як правочину, 2) як доказу у справі, документа первинного бухгалтерського обліку - залежно від конкретних обставин справи.
Велика Палата Верховного Суду, вказала, що різна оцінка, яка надається судами акту приймання-передачів залежності від конкретних обставин справи, сама по собі не може свідчити про існування у справі виключної правової проблеми щодо визначення правової природи цього акта.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, залежно від встановлених судами обставин конкретної справи, документ, який сторони справи іменують як «акт приймання-передачі», може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Встановлення правової природи акта приймання-передачі - це питання дослідження як змісту такого акта приймання-передачі, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи. Висновок з цього приводу, у разі його необхідності для вирішення справи, повинен робити суд у межах кожної окремої справи.
Таким чином, суд касаційної інстанції зазначив, що суд досліджує акт в кожному конкретному випадку та надає йому оцінку в залежності від того, чи підтверджує він волевиявлення сторін, а також чи має він юридичні наслідки, в залежності від чого суд робить висновок щодо того, чи є акт правочином та щодо ефективного способу захисту. З огляду на різні обставини справ суди доходять різних висновків щодо правової природи акта приймання-передачі. Такі висновки можуть відрізнятись один від одного, однак, зважаючи на різний контекст справ, у яких відповідні висновки зроблені, це не свідчить про їх суперечність один одному.
Враховуючи зазначене, та надаючи визначення правової природи спірних актів на виконання робіт від 30.06.2020 на суму 1 600  000,00 грн та від 30.11.2020 на суму 1 600  000,00 грн, конкретно у даній справі № 910/8646/22, які підписані сторонами без зауважень та містять відбитки печаток, але заперечуються та не визнаються позивачем, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що такі акти є лише первинними документами що передбачено приписами статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні», які містять найменування сторін, предмет самої передачі (роботи/послуги), посвідчує факт такої передачі, а тому не мають ознак правочину у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України та не підлягають визнанню недійсними.
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що матеріали справи не містять будь-яких заяв, листів, замовлень тощо замовника, які були б адресовані виконавцю стосовно замовлення послуг з роботи екскаватора і в яких було б зазначено фактичне замовлення вказаної техніки, період (години) її роботи, місце експлуатації екскаватора, натомість наявні лише акти на виконання робіт, з яких неможливо встановити погоджені сторонами істотні умови договору що укладений у спрощений спосіб, а тому спірні акти на виконання робіт від 30.06.2020 на суму 1 600  000,00 грн та від 30.11.2020 на суму 1 600  000,00 грн є доказом у справі - документами первинного бухгалтерського обліку.
Скаржником, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції зворотного суду не доведено. Спірні акти на виконання робіт від 30.06.2020 на суму 1 600  000,00 грн та від 30.11.2020 на суму 1 600  000,00 грн містять як підписи уповноважених осіб так і засвідчені печатками сторін. До того ж, враховуючи при цьому, що сам позивач визнає, що зі сторони ТОВ «Віннер Будівництво» спірні акти підписані уповноваженою особою директором Северин М.Ю. та відбиток печатки належить ТОВ «Віннер Будівництво».
Посилання скаржника на те, що спірні акти позивачем були підписані помилково з посиланням на службову перевірку, судом апеляційної інстанції відхиляються. Спірні акти містять найменування сторін, предмет самої передачі (роботи/послуги), тобто посвідчують факт такої передачі.
Інші доводи скаржника такі як перевищення на його думку кількості годин роботи техніки, назва сторін у актах (таких, як замовник, підрядник, виконавець, субпідрядник), дата підписання із зазначенням лише місяця та року та те, що в Єдиному реєстрі податкових накладних відсутні зареєстровані податкові накладні за операціями, які зазначені в спірних актах, не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки як зазначалося вище, саме у даній справі спірні акти є первинним бухгалтерським документом який не може бути визнаний недійсним у судовому порядку.
При цьому, як вказав представник відповідача кількість годин яка зазначена у спірних актах це та кількість годин протягом якої надавались фактичні послуги, а не конкретно за червень 2020 року (800 годин) та за листопад 2020 року (800 год), як помилково вважає скаржник. Відповідач зауважив, що в Актах на виконання робіт від 30.06.2020 на суму 1 600  000,00 грн та від 30.11.2020 на суму 1 600  000,00 грн значиться саме дата підписання цих актів, в актах вказано саме від якої дати цей документ, а не за який місяць були надані послуги спецтехніки.
Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи скаржника, про те, що судом першої інстанції порушено право позивача на ознайомлення з оригіналами спірних актів у судовому засіданні 11.10.2022, не задоволення клопотання про відкладення з посиланням на оголошення у цей день повітряної тривоги.
Так, судом апеляційної інстанції перевірено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2022 було відкрито провадження у справі № 910/8646/22. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. Повідомлено, що розгляд справи по суті відбудеться 11.10.2022 року о 15:10. Явка сторін обов`язковою не визнавалась.
11.10.2022 дійсно о 07:52 в Києві було оголошено повітряну тривогу, яка тривала до 13:00. Судове засідання у справі № 910/8646/22 відбулось через дві години після відбою повітряної тривоги. Таким чином, представник позивача мав можливість взяти участь в судовому засіданні, як і інші учасники судового процесу.
Відповідно до абзацу першого ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
З огляду на наведене, жодних об`єктивних перешкод для проведення судового засідання 11.10.2022 після закінчення повітряної тривоги не існувало. Справа розглянута із дотриманням норм процесуального закону.
При цьому, оригінали актів на виконання робіт від 30.06.2020 на суму 1 600  000,00 грн та від 30.11.2020 на суму 1 600  000,00 грн витребувані судом апеляційної інстанції та оглянуті, як колегією суддів так і представником позивача.
Що стосується посилання скаржника на прийняту Північним апеляційним судом у справі № 910/3456/22 постанову від 14.12.2022 якою  було скасовано рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості по спірних актах та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову з посиланням на п. 4 ст. 75 ГПК України де встановлено на думку скаржника безтоварність господарської операції, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.
Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16).
Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
Важливим видається те, що обставини, встановлені у першій справі, що є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту.
Питання факту це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації. Аналогічний висновок щодо застосування статті 75 Господарського процесуального кодексу України викладено у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 914/554/19, від 30.08.2022 у справі №904/1427/21.
У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18, від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19 зазначено, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими Господарським процесуальним кодексом України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.
Приписами ч. 7 ст.75 ГПК України передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
Аналізуючи викладене в сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин приписи частини 4 статті 75 ГПК України у контексті спірних правовідносин та встановлених обставин справи з огляду на відмінність предмету позовних вимог, враховуючи при цьому  приписи частини 7 статті 75 ГПК України якою законодавцем визначено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
Тобто, надана судом апеляційної інстанції у постанові від 14.12.2022 у справі №  910/3456/22 (про стягнення грошових коштів), правова оцінка про те, що сам лише факт складання та підписання сторонами таких актів не є безумовним свідченням реальності господарських операцій не є обов`язковою при розгляді даної справи № 910/8646/22 предметом якої є визнання недійсними правочинів, що укладені в спрощений спосіб шляхом підписання актів на виконання робіт, враховуючи при цьому, що у даній справі судом встановлено, що спірні акти є первинним бухгалтерськими документами які не можуть бути визнані недійсними у судовому порядку. Вказаним обставинам та в їх сукупності, Північним апеляційним господарським судом надано оцінку саме при розгляді даної справи № 910/8646/22.
Доводи скаржника щодо преюдиційності обставин, встановлених у справі №910/3456/22, судом апеляційної інстанції відхиляються.
Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.
Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2022 у справі №910/8646/22. Колегія судді апеляційного господарського суду вважає, що саме у даній справі, спірні акти не є самостійними правочинами, визнання їх недійсними не може відновити права або законні інтереси позивача, а відтак у задоволені позову судом першої інстанції правомірно було відмовлено.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини  у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.
Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).
У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 11.10.2022, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.
Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Будівництво» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 11.10.2022 - залишити без змін.
Судові витрати (судовий збір) розподіляються відповідно до вимог ст.  129 ГПК України.
Керуючись ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Будівництво» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2022 у справі №  910/8646/22 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2022 у справі №  910/8646/22 залишити без змін.
3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Будівництво».
4. Матеріали справи №  910/8646/22 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст підписано 20.04.2022. 

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                М.Л. Яковлєв

                                                                                Є.Ю. Шаптала