Ухвала 
 
14 червня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 758/5118/21
провадження № 61-5554св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа - Служба у справах дітей Подільського району у місті Києві,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Матвієнко Ю. О., Шебуєвої В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У квітні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Подільського району у місті Києві, про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що 19 серпня 2005 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № K2S4GK00260004, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 82 704 доларів США на строк до 18 серпня 2025 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 22 серпня 2005 рокуміж банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № K2S4GK00260004, предметом якого є належна іпотекодавцю квартира АДРЕСА_1 . Всупереч умовам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься в Законі України «Про іпотеку», іпотекодавець та члени його сім`ї вселилися до вказаної квартири після укладення договору іпотеки без дозволу іпотекодержателя. Враховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило виселити та зняти з реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_2 .
 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 не за кредитні кошти, а тому відсутні підстави для виселення іпотекодавця та членів його сім`ї з предмета іпотеки без надання їм іншого житлового приміщення. При цьому банком не надано будь-яких доказів щодо виконання судових рішень у справах № 2607/9609/17 (про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу) та № 758/6257/13-ц (про виселення ОСОБА_2 з предмета іпотеки), як і не надано документів, які підтверджували б набуття іпотекодержателем права власності на спірну квартиру та виселення іпотекодавця із займаного приміщення. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що банк направляв відповідачу    ОСОБА_1 будь-які вимоги про виселення з квартири. Враховуючи специфіку порушеного права АТ КБ «ПриватБанк» й характер правопорушення, суд не встановив перешкод в користуванні банком іпотечним майном, яке не належить йому на праві власності, у зв`язку з чим вважав за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про повторне виселення ОСОБА_2 , а також ОСОБА_1 та їх дітей із спірної квартири. 
 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» 25 січня 2023 року подало до апеляційного суду засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без руху та надано заявнику десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було доплатити судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 23 835 грн. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що за змістом апеляційної скарги заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції, яким повністю відмовлено в задоволенні позовних вимог про виселення громадян: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із спірної квартири (предмета іпотеки) і зняття цих чотирьох осіб з реєстрації, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Тобто в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк» було заявлено 8 (вісім) самостійних вимог немайнового характеру, пов`язаних між собою, а тому судовий збір мав сплачуватися окремо за кожну з таких вимог. Отже, за подання апеляційної скарги в цій справі підлягає сплаті судовий збір в розмірі 27 240 грн (2 270 грн х 8 х 150 %). Згідно з платіжним дорученням від 24 січня 2023 року № PROM4B1LAA заявник сплатив судовий збір в розмірі 3 405 грн, тому йому необхідно доплатити 23 835 грн (27 240 грн - 3 405 грн).
 
13 березня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало засобами поштового зв`язку до апеляційного суду клопотання про відкриття апеляційного провадження в цій справі з наданням платіжного документа про доплату судового збору в розмірі 3 405 грн. У клопотанні банк зазначив, що він звернувся до суду з позовом, в якому заявив лише дві вимоги немайнового характеру, а саме: про виселення відповідачів (родини  ОСОБА_5 ) та про зняття їх з реєстраційного обліку. Отже, за подання апеляційної скарги в цій справі підлягає сплаті судовий збір в розмірі 6 810 грн (2 270 грн х 2 х 150 %). При поданні апеляційної скарги банк сплатив судовий збір в розмірі 3 405 грн, тому він здійснює доплату 3 405 грн (6 810 грн - 3 405 грн). Враховуючи наведене, заявник вказав на безпідставність вимоги апеляційного суду щодо сплати судового збору відносно кожного відповідача, якого він просить виселити та зняти з реєстрації.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року постановлено вважати неподаною і повернуто заявнику.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване безпідставністю посилання заявника на те, що ним було заявлено лише дві вимоги немайнового характеру, оскільки під час розгляду справи судом переглядаються правові підстави для виселення та зняття з реєстрації кожної зазначеної в позовній заяві особи, отже, фактично АТ КБ «ПриватБанк» було заявлено 8 (вісім) немайнових позовних вимог. Крім того, підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено ставку судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. З наведеного випливає, що вимоги про сплату судового збору, вказані в ухвалі суду про залишення апеляційної скарги без руху, позивачем не виконані у встановлений судом строк. Оскільки заявник не усунув недоліки, то апеляційна скарга не оформлена відповідно до вимог статті 356 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року підлягає визнанню неподаною та поверненню з підстав, передбачених частиною другою статті 357 ЦПК України.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У квітні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просило скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року і направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник вказав, що він звернувся до суду з позовом, в якому заявив лише дві вимоги немайнового характеру, а саме - про виселення відповідачів (родини  ОСОБА_5 ) та про зняття їх з реєстраційного обліку. За подання позовної заяви ним було сплачено 4 540 грн (2 270 грн х 2). Під час розгляду справи в суді першої інстанції позовні вимоги не змінювалися. Отже, за подання апеляційної скарги в цій справі підлягав сплаті судовий збір в розмірі 6 810 грн (2 270 грн х 2 х 150 %). Апеляційний суд безпідставно поклав на нього обов`язок зі сплати судового збору за вісім немайнових позовних вимог.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Подільського районного суду міста Києва.
 
19 травня 2023 року справа № 758/5118/21 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
 
Частиною першою статті 404 ЦПК України визначено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 755/8493/16-ц (провадження № 61-33855св18), з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
 
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).
 
Апеляційна скарга за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 356 ЦПК України, відповідно до пункту 3 частини четвертої якої до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
 
Згідно з частиною другою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
 
Ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру юридичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).
 
Згідно з абзацом 2 частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 755/8493/16-ц (провадження № 61-33855св18) вказано, що Верховний Суд в оцінці доводів касаційної скарги врахував, що Апеляційний суд міста Києва відповідно до матеріалів справи керувався тим, що, звертаючись з цим позовом до суду, ПАТ «Ощадбанк» просив звернути стягнення на предмет іпотеки після вирішення вимоги про виконання основного зобов`язання (немайнова вимога) та виселити Особа-1, Особа-2, Особа-3 (три немайнових вимоги). У випадках, якщо в позовній заяві об`єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов`язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час подання позову розмір судового збору, що підлягав до сплати при поданні позову, складав 5 512 грн (1 378 грн х 4), відповідно, за подачу апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року у цій справі в Апеляційному суді міста Києва підлягає справлянню сума судового збору у розмірі 6 063, 20 грн. Оскільки заявником сплачено лише 1 515, 80 грн, йому необхідно доплатити 4 547, 40 грн. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час пред`явлення позовної заяви) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час подачі апеляційної скарги), розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Наведена норма закону не містить положення про те, що розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду має обраховуватись виходячи із суми фактично сплаченого судового збору. Така ставка має бути обрахованою відповідно до ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, і суд апеляційної інстанції обґрунтовано відповідно до вимог наведеного правила Закону здійснив свій обрахунок розміру судового збору. Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами права, які судом правильно застосовані.
 
За змістом вказаної постанови колегія судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погодилася з висновками апеляційного суду про те, що виселення кожної зазначеної в позовній заяві особи є самостійною вимогою немайнового характеру, а тому судовий збір необхідно сплачувати окремо за кожну з таких вимог.
 
У справі, яка переглядається, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації. 
 
Залишаючи апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без руху, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявник просив скасувати рішення суду першої інстанції, яким повністю відмовлено в задоволенні позовних вимог, з яких чотири вимоги стосуються виселення громадян: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із спірної квартири (предмета іпотеки), а інші чотири вимоги - зняття названих осіб з реєстрації, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Тобто в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк» було заявлено 8 (вісім) самостійних вимог немайнового характеру, пов`язаних між собою, а тому судовий збір мав сплачуватися окремо за кожну з таких вимог. 
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20, пункт 39) конкретизувала свої висновки щодо подібності правовідносин, зазначивши таке. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність потрібно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
З огляду на наведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла переконання, що в контексті розглядуваного питання правовідносини в цій справі та у справі № 755/8493/16-ц (провадження № 61-33855св18) є подібними за своїм змістом. 
 
Разом з тим колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погоджується з висновками колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними в раніше ухваленій постанові від 06 грудня 2018 року у справі № 755/8493/16-ц (провадження № 61-33855св18), про те, що виселення кожної зазначеної в позовній заяві особи є самостійною вимогою немайнового характеру, а тому судовий збір необхідно сплачувати окремо за кожну з таких вимог, та вважає за необхідне переглянути їх (відступити від них) з огляду на таке. 
 
Відповідно до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19), застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками.
 
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
 
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
 
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
 
Предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
 
Зі змісту поданого АТ КБ «ПриватБанк» в цій справі позову вбачається, що банк заявив дві позовні вимоги немайнового характеру (про виселення осіб [1] та про зняття їх з реєстрації [2]), за які, після усунення позивачем недоліків, й був сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги, а не вісім, як про це помилково зазначив суд апеляційної інстанції, так як правові підстави для виселення та зняття з реєстрації є загальними для всіх осіб, які мешкають у спірному житлі. 
 
Таким чином, вимога про виселення всіх мешканців з житла є однією матеріально-правовою вимогою немайнового характеру, так як обставини, якими позивач обґрунтовує таку вимогу, стосуються одного і того ж порушеного права та охоронюваного законом інтересу, - безпідставного зайняття житлового приміщення. Те ж саме стосується і вимоги про зняття всіх осіб, які мешкають у спірному житлі, з реєстрації.
 
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 712/302/17-ц (провадження № 61-31983св18), в якій при розрахунку судового збору колегія судів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з того, що за подання позовної заяви про виселення трьох осіб з житлового приміщення підлягає сплаті судовий збір як за одну вимогу немайнового характеру.
 
Наведене свідчить про наявність різної судової практики Верховного Суду при вирішенні питання щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, ухваленого за результатами розгляду спору про виселення осіб із житлового приміщення.
 
На думку Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, вирішення наведених вище правових питань має важливе значення, оскільки в цілому ряді судових рішень самого Верховного Суду, в яких вирішувалося питання про відкриття касаційного провадження, цей суд по-різному розраховував судовий збір за подання касаційних скарг у справах за позовами про виселення. 
 
Зокрема, в ухвалах Верховного Суду від 28 січня 2022 року у справі № 756/402/16-ц (провадження № 61-709ск22), від 03 лютого 2022 року у справі № 16/1554/19 (провадження № 61-1462ск22), від 04 лютого 2022 року у справі № 208/4998/16 (провадження № 61-1852ск22), від 20 липня 2022 року у справі № 199/544/20 (провадження № 61-6662 ск22), від 01 серпня 2022 року у справі № 450/3108/20 (провадження № 61-6814ск22), від 08 вересня 2022 року у справі № 756/308/21 (провадження № 61-8439ск22), від 28 грудня 2022 року у справі № 521/12118/20 (провадження № 61-13179ск22), від 07 лютого 2023 року у справі № 2034/3226/2012 (провадження № 61-1461ск23), від 29 березня 2023 року у справі № 501/2332/21 (провадження № 61-3396ск23), від 04 квітня 2023 року у справі № 750/5384/22 (провадження № 61-4135ск23), від 06 квітня 2023 року у справах № 686/26809/21 (провадження № 61-4854ск23) і № 686/26809/21 (провадження № 61-4854ск23), , від 17 квітня 2023 року у справі № 759/22943/21 (провадження № 61-4855ск23), від 20 квітня 2023 року у справі № 496/5343/18 (провадження № 61-5351ск23), від 25 квітня 2023 року у справі № 296/4565/17 (провадження № 61-5276ск23), від 26 квітня 2023 року у справі № 521/12118/20 (провадження № 61-5070ск23), від 01 травня 2023 року у справі № 751/9851/21 (провадження № 61-5713ск23), від 24 травня 2023 року у справі № 175/17/23 (провадження № 61-7603ск23) суд, залишаючи касаційну скаргу без руху, виходив з того, що за подання позовної заяви про виселення кількох осіб з житлового приміщення судовий збір підлягає сплаті як за одну вимогу немайнового характеру.
 
Разом з тим в ухвалах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 357/8500/20 (провадження № 61-12619ск21), від 13 серпня 2021 року у справі № 205/4229/16 (провадження № 61-13223ск21), від 18 травня 2022 року у справі № 208/5423/19 (провадження № 61-4199ск22), від 27 травня 2022 року у справі № 336/3983/18 (провадження № 61-4591ск22), від 22 липня 2022 року у справах № 758/6004/17 (провадження № 61-6388ск22) і № 758/6004/17 (провадження № 61-6388ск22), від 13 жовтня 2022 року у справі № 127/30571/21 (провадження № 61-9979ск22), від 26 грудня 2022 року у справі № 522/10609/18 (провадження № 61-12519ск22), від 12 січня 2023 року у справі № 686/2362/22 (провадження № 61-552ск23), від 03 лютого 2023 року у справі № 522/10609/18 (провадження № 61-12519ск22), від 27 березня 2023 року у справі № 461/2151/20 (провадження № 61-3978ск23), від 24 травня 2023 року у справі № 308/11827/20 (провадження № 61-6970ск23) суд, залишаючи касаційну скаргу без руху, виходив з того, що виселення кожної зазначеної в позовній заяві особи є самостійною вимогою немайнового характеру, а тому судовий збір необхідно сплачувати окремо за кожну з таких вимог.
 
Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування наведених норм права (підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4, абзацу 2 частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір») у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 755/8493/16-ц (провадження № 61-33855св18), в порядку, встановленому частиною першою статті 403 ЦПК України, передавши справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Керуючись частиною другою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Подільського району у місті Києві, про виселення з жилого приміщення та зняття з реєстрації за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. М. Фаловська  	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. В. Сердюк  	
 	В. А. Стрільчук