Справа № 450/4128/20                                Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/3177/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       06 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
                                з участю представників позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідачів ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника  ОСОБА_5  на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2022 року у складі судді Кукси Д.А. у справі за позовом  ОСОБА_5  до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_6 ,   ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 про визнання недійсним правочину,-
встановив:
У листопаді 2020 року позивач  ОСОБА_9 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , звернувся до суду з позовною заявою до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8  про визнання недійсним правочину, просив визнати розписку від 27.12.2007, укладену між ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , згідно якої ОСОБА_8 отримала у березні – грудні 2007 року 6395000,00 грн. від ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 – недійсним правочином. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.05.2020 позивач довідався про накладення приватним виконавцем арешту на нерухоме майно та земельну ділянку на АДРЕСА_1 , яке належить йому та його дружині ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності подружжя. Цього дня він ознайомився з рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 31.05.2017, яким частково задоволено позов ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , третя особа ОСОБА_10 про визнання права власності та стягнення заборгованості. 
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь: ОСОБА_7 5948789,47 грн. боргу та 1218 грн. судового збору; ОСОБА_6 2398400,83 грн. боргу та 1218 грн. судового збору; ОСОБА_11 3729796,58 грн. боргу та 1218 грн. судового збору. 
Предметом позову був договір позики, згідно якого його дружина ОСОБА_8 нібито отримала від позивачів грошові кошти у розмірі 6395000,00 грн. у березні-грудні 2007 року та повинна була їх повернути до 31.12.2012. 
Цим рішенням з його дружини стягнуто понад 12000000,00 грн. за розпискою, на яку він не давав згоди, оскільки кошти та майно ОСОБА_8 належить і йому на праві спільної сумісної власності. Розписка стосується його прав та інтересів та містить ряд очевидних ознак підроблення. Він не давав письмової згоди на укладення розписки, зважаючи на те, що така стосувалась розпорядження спільним майном подружжя – грошових коштів та/або майнових прав на понад 6 млн. гривень. 
На момент укладення договору усе належне ОСОБА_8 майно належало і йому на праві спільної сумісної власності. Розписка датована 27.12.2007, тоді як всі позикодавці нібито надавали позичальнику грошові кошти впродовж 10 місяців без визначення умов, строків, зобов`язань, відповідальності, без будь якого документального підтвердження, без жодного свідка, по жодному з позичальників не конкретизовано ні однієї суми у певний день передачі грошових коштів. 
Крім цього, з відповідачем ОСОБА_3 його дружина не була знайома, а з відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_6 – перебувала лише у робочих відносинах до першої половини 2007 року, коли працювала бухгалтером у ТзОВ «Тисмениця», а після звільнення з роботи з ними не контактувала. 
Також є суперечності у висновках експертизи, які наявні у матеріалах кримінального провадження, відкритого за заявами ОСОБА_6 та ОСОБА_3 щодо шахрайських дій ОСОБА_8 при заволодіння їхніми коштами. 
Вважає, що листок, на якому був наявний схожий підпис з підписом ОСОБА_8 та печатка КППО «Дельфін-1», використовувався при друці після проставлення підпису та печатки, а відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , маючи чистий листок з підписом, схожим на підпис ОСОБА_8 додрукували текст розписки. Жодної боргової розписки без його відома та погодження на суму, яка в десятки разів перевищувала б їх сімейний бюджет, ОСОБА_8 не укладала. 
Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 22.01.2014 звернулися із заявою про вчинення злочину, в якій вказували, що ОСОБА_8 шахрайським способом заволоділа грошовими коштам у розмірі 200000,00 грн. 
Враховуючи наведене, змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до  ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 про визнання недійсним правочину - відмовлено.
Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_5 – адвокат Шалапай І.О., вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування усіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Покликаючись на те, що на нерухоме майно та земельну ділянку покійного первісного позивача, правонаступником якого є апелянт, накладено арешт, підставою чого є виконавчий лист № 462/2589/14 виданий Залізничним районним судом м. Львова про стягнення із ОСОБА_8 заборгованості за договором позики, зазначає, що такий договір є недійсним.
Вважає, що розписка, яка стала підставою для ухвалення відповідного рішення, містить ознаки підроблення.
Звертає увагу на відкрите вкримінальне провадження № 42014140060000001 від 22.01.2014, у матеріалах якого міститься оригінал оскаржуваної розписки.
При цьому, згідно судово-технічних експертиз, які були проведені у межах цього кримінального провадження, печатка КППО «Дельфін-1» була поставлена на розписці у вересні 2007 року, при цьому сама розписка датована груднем 2007 року, що беззаперечно стверджує про підроблення документа. 
Ще одним важливим фактом є наявність мікрочастинок тонера на підписі та печатці, що є свідченням того, що листок на якому був підпис, схожий на підпис ОСОБА_8 , використовувався при друці після проставлення підпису та печатки, зокрема для друку тексту розписки.
Також зазначає, що нібито укладений договір позики ОСОБА_8 є правочином в інтересах сім`ї, тому для його укладення необхідно було отримати згоду іншого подружжя.
Покликаючись на норми матеріального права, які регулюють питання спільної сумісної власності подружжя, звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував, що у розписці передбачено зобов`язання ОСОБА_8 повернути кошти готівкою або повернути до 31.12.2012 чи передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму, що підтверджує те, що позичальник мала намір у разі неповернення грошових коштів у вказаний строк передати майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_12 .
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2022 року  та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Судові витрати покласти на відповідачів.
04.04.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідачів ОСОБА_13 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на спірні правовідносини, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення відповідача ОСОБА_3 та представника відповідачів ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України, ч. 3 ст. 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Натомість, покликання сторони позивача на підроблення розписки уже було предметом дослідження у межах справи № 462/2589/14-ц, однак не знайшло свого підтвердження та спростоване у ході судового розгляду справи.
Зокрема, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 31.05.2017, яке набрало законної сили, справа № 462/2589/14-ц, позов ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 до ОСОБА_8 , з участю третьої особи ОСОБА_10 , про визнання права власності та стягнення заборгованості - задоволено частково та стягнуто із відповідачки відповідну суму заборгованості.
Що стосується доводів щодо необхідності письмової згоди одного із подружжя, при укладенні договору позики у формі розписки, суд першої інстанції, врахувавши правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012 та від 14 квітня 2022 року у справі № 646/3916/19 зазначив, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин, як правило, не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Тож той з подружжя, хто укладає договір позики (отримує кошти у позику), не розпоряджається спільним майном подружжя, він виступає учасником зобов`язальних правовідносин.
Відтак, покликання на відсутність письмової згоди позивача на укладення договору позики відповідачкою ОСОБА_8 з відповідачами ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , який було оформлено розпискою від 27.12.2007, як однієї з підстав визнання правочину недійсним, є також безпідставним.
Перевіряючи оскаржуване рішення колегія суддів виходить з такого.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
У матеріалах справи наявна копія розписки від 27.12.2007, згідно якої ОСОБА_8 особисто за період березня-грудня 2007 року отримала від ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_14 кошти у сумі 6 395 000, 00 грн, із яких: від ОСОБА_7 – 3 150 000,00 грн, від ОСОБА_6 – 1 270 000, 00 грн; від ОСОБА_3 – 1 975 000, 00 грн. Зазначені кошти відповідачка отримала готівкою та зобов`язалася їх повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму. Розписка підписана ОСОБА_8 та скріплена печаткою КППО «Дельфін-1» (а.с. 9).
Звертаючись до суду із позовними вимогами у цій справі позивач ОСОБА_9 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , свої вимоги зводив до того, що 14.05.2020 довідався про накладення приватним виконавцем арешту на нерухоме майно та земельну ділянку на АДРЕСА_1 , яке належить йому та його дружині ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності подружжя. Арешт накладений у межах виконання рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 31.05.2017, яким частково задоволено позов ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , третя особа ОСОБА_10 про визнання права власності та стягнення заборгованості за договором позики. Зокрема, зазначає, що цим рішенням з його дружини стягнуто понад 12000000,00 грн. за розпискою, на яку він не давав згоди, при цьому кошти та майно ОСОБА_8 належить і йому на праві спільної сумісної власності, відтак розписка стосується і його прав та інтересів. Крім цього зазначає, що спірна розписка має очевидні ознак підроблення. 
Представник відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 – адвокат Сєргєєва О.І. звертала увагу на те, що підстави цього позову є ідентичними доводам апеляційної скарги ОСОБА_5 у справі №462/2589/14-ц, покликаючись на правовідносини та норми права, якими такі врегульовані, зазначала, що права позивача та його правонаступника не порушені, тому не підлягають захисту чи відновленню судом.
Колегія суддів виходить з того, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). 
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).
Відповідно до   ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.  
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
В свою чергу, згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.
З матеріалів справи вбачається, що правовідносини між учасниками справи до певної міри врегульовані судовими рішеннями та були предметом перевірки судами різних інстанцій.
Так, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року у справі №462/2589/14 задоволено частково позов ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 до ОСОБА_8 (третя особа: ОСОБА_10 ) про визнання права власності та стягнення заборгованості.
Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 5948789 (п`ять мільйонів дев`ятсот сорок вісім тисяч сімсот вісімдесят дев`ять) гривень 47 коп. боргу та 1218 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнуто 5 950 007 (п`ять мільйонів дев`ятсот п`ятдесят тисяч сім) гривень 47 коп.
Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 2398400 (два мільйона триста дев`яносто вісім тисяч чотириста) гривень 83 коп. боргу та 1218 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнуто 2 399 618 (два мільйони триста дев`яносто дев`ять тисяч шістсот вісімнадцять) гривень 83 коп.
Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 3 729 796 (три мільйони сімсот двадцять дев`ять тисяч сімсот дев`яносто шість) гривень 58 коп. боргу та 1218 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнуто 3731014 (три мільйони сімсот тридцять одна тисяча чотирнадцять) гривень 58 коп.
У решті вимог позову відмовлено.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 – залишено без задоволення, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року – без змін.
Під час розгляду даної справи з листа ГУНП у Львівській області від 09 грудня 2015 року за № 2/В-366В судами було встановлено, що у провадженні слідчого управління Головного управління національної поліції у Львівській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 4201440060000001 від 22.01.2014, за фактом заволодіння шляхом обману та зловживання довірою грошовими коштами ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на загальну суму 6395000,00 грн., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Досудове розслідування не було завершено.
При цьому, оригінал розписки від 27 грудня 2007 року знаходився у матеріалах кримінального провадження № 4201440060000001.
Крім цього, під час проведення досудового розслідування у межах кримінального провадження № 4201440060000001 було проведено декілька судових експертиз.
Зокрема, висновками експертиз у межах кримінального провадження №4201440060000001 (№ 2660 від 28 липня 2014 року криміналістичної експертизи, судово-технічної експертизи документів від 28.07.2015 року № 122/15-34/123/15-33/1283-12825/15-34, експертизи за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 28.07.2015 року №122/15-34/123/15-33/1283-12825/15-34, яка була проведена судовими експертами КНДІСЕ) як і висновком експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06 квітня 2018 року № 19/17-3/2/34-СЕ/18 за результатами судової технічної експертизи документів, спростовано доводи відповідачки ОСОБА_8 про те, що розписка від 27 грудня 2007 року була підроблена позивачами шляхом нанесення на пустий аркуш паперу (який містив лише її підпис та печатку КППО «Дельфін-1» та який був викрадений в неї позивачами) друкованого тексту про її боргові зобов`язання.
Враховуючи наведене, апеляційний суд погодився з тим, що розписка підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_8 грошових коштів у позивачів із зобов`язанням повернути їх, однак порушила умови договору позики і не повернула отриману грошову суму, тому дійшов висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивачів суми основного боргу.
Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_8 – залишено без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року – без змін (а.с. 34-38).
У подальшому, рішення Залізничного районного суду м.Львова від 31 травня 2017, справа №462/2589/14 було предметом перевірки та оскарження, зокрема за апеляційною скаргою ОСОБА_9 , однак постановою Львівського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишено без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 31 травня 2017 року - без змін.
Постанова Львівського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року залишена без змін постановою Верховного Суду від 27 липня 2022 року (а.с. 207-213). 
Враховуючи наведене, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року з 21 травня 2018 року дійсно перебуває у законній силі, відтак підлягає обов`язковому виконанню.
За змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиціального значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиціальне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21)).
Враховуючи наведене, безумовним є те, що на даний час мають місце судові рішення, які набрали законної сили та якими встановлено відповідні факти у спірних правовідносинах та надана таким правова оцінка.
Поряд з цим, як встановлення відповідних обставин так і їх юридична оцінка судами різних інстанцій у межах справи № 462/2589/14 за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 до ОСОБА_8 (третя особа: ОСОБА_10 ) про визнання права власності та стягнення заборгованості, не є підставою для закриття провадження у даній справі та не виключають спору як такого, оскільки, вимоги та підстави позовів, а також суб`єктний склад справ є різним.
Разом з цим, обставини, якими обґрунтовані доводи апеляційної скарги дійсно були предметом судових розглядів та проваджень, судів різних інстанцій, тому покликання сторони позивача на підроблення розписки, як таке, що не знайшло свого підтвердження та спростоване належними засобами доказування, не може бути підставою та свідчити про підставність вимог ОСОБА_9 , правонаступником якого є ОСОБА_5  про визнання недійсним правочину, а саме розписки від 27.12.2007, згідно якої ОСОБА_8 отримала у березні – грудні 2007 року 6395000,00 грн. від ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 .
Що стосується доводів про відсутність письмової згоди позивача ОСОБА_9 на укладення договору позики відповідачкою ОСОБА_8 , який був оформлений розпискою від 27.12.2007, як однієї з підстав визнання правочину недійсним, колегія суддів враховує таке.
Згідно з вимогами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 369 ЦК України передбачено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Разом з тим, приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.
Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Так, за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби (ч. 1, 2 ст. 73 СК України).
Таким чином, для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 462/2662/20.
Більше того, у постанові Львівського апеляційного суду від 21.12.2020 за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31.05.2017 (справа № 462/2589/14), яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 27.07.2022 теж містяться висновки про те, що доводи апеляційної скарги про неправомірність укладення 27 грудня 2007 року відповідачкою ОСОБА_8 договору позики у формі розписки «без письмової згоди другого з подружжя», не ґрунтуються на нормах матеріального права, тому до уваги прийматися не можуть.
Таким чином, вирішуючи спір щодо недійсності оспорюваного у цій справі договору позики, суд першої інстанції установивши усю повноту обставини спірних правовідносин, у тому числі, на підставі судових рішень, які набрали законної сили, дійшов правильного висновку, що позов є безпідставним та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5  - адвоката Шалапай Ірини Олегівни  – залишити без задоволення. 
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 квітня 2023 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк