Ухвала 
19 квітня 2023 року
місто Київ
справа № 462/8494/21
провадження № 61-5108ск23
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 серпня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив виділити йому як співвласнику 1/3 частки в натурі будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 із врахуванням порядку користування, що склався та запропонованого висновком експерта варіанта поділу.
Позивач, зокрема зазначав, що спірний будинок на цей час не має жодних приміщень із статусом «самочинне будівництво», посилаючись на відсутність таких відміток у технічному паспорті на будинок від 10 листопада 2017 року та розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 13 травня 2008 року № 451 від 13 травня 2008 року, яким погоджено технічну можливість експлуатації самочинно збудованих приміщень.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.
Встановивши, що ні розпорядження Залізничної районної адміністрації від 13 травня 2008 року № 451, ні долучені до справи сторонами правовстановлюючі документи, ні інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не містять жодних відомостей щодо таких складових частин будинку як тамбур, позначений літерою Д1 та тамбур, позначений літерою Д3, при цьому експертом зазначені споруди запропоновано виділити на належну позивачу 1/3 частку права власності, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Стислий виклад позиції заявника
У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 серпня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. 
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
Щодо вимог процесуального закону до викладу підстав касаційного оскарження судових рішень
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Положеннями зазначеної статті передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Особа, яка подала касаційну скаргу, повинна врахувати, що у разі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, у такій скарзі зазначається, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
У випадку оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з наведенням обґрунтувань таких доводів.
Виконання зазначених процесуальних вимоги має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник має не лише навести зміст відповідного пункту згаданих статей процесуального закону, а й викласти належне обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення відповідно до наведених вище правових норм.
Оцінка визначених заявником підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив неправильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц, від 12 березня 2020 року у справі № 127/5835/16-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15-ц, від 12 серпня 2021 року у справі № 208/5323/15;
недослідження зібраних у справі доказів.
Аналізуючи питання подібності правовідносин, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 24, 26, 31, 32 постанови) звернула увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.
Таку спільність або тотожність рис необхідно визначати відповідно до елементів правовідносин. Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
Основним із зазначених критеріїв є змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників), два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності, вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.
Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій, а в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, порівнювати суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) та об`єкти спорів). 
У справі № 205/9065/15-ц, на яку посилається заявник суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної та касаційної інстанції, здійснюючи виділ в натурі, належних сторонам часток у домоволодінні, врахував висновки первинної судової будівельно-технічної експертизи та додаткової судової будівельно-технічної експертизи, якими передбачено найменше відхилення від ідеальних часток співвласників та найменший розмір компенсації на користь одного із співвласників. Право власності сторін на належні їм частки у домоволодінні підтверджено письмовими доказами.
У справі № 127/5835/16-ц, на яку посилається заявник, суди першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції та Верховний Суд, задовольнив позов в частині виділу часток за запропонованим експертом варіантом домоволодіння, що є максимально наближеним до розміру часток сторін у праві спільної часткової власності. Право власності сторін на належні їм частки у домоволодінні підтверджено письмовими доказами.
У справах № 173/1607/15-ц та № 208/5323/15 за подібних фактичних обставин Верховний Суд залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими здійснено виділ часток домоволодіння відповідно до запропонованого висновком експерта варіанта.
У наведених цивільних справах суди здійснювали виділ часток домоволодіння, право власності на які зареєстровано за сторонами. Питання виділу часток нерухомого майна з урахуванням самочинного будівництва у цих справах не досліджувалося, Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення відповідного висновку у наведених справах не формулював.
Отже, висновки Верховного Суду у справах № 205/9065/15-ц, 
№ 127/5835/16-ц, № 173/1607/15-ц та № 208/5323/15, хоча і викладено у подібних правовідносинах, проте за інших фактичних обставин, що має значення для вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі № 484/8494/21, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 з огляду на те, що висновком експерта запропоновано виділ часток, зокрема щодо об`єктів, технічні характеристики про які відсутні у правовстановлюючих документах.
Також заявник посилається на недослідження зібраних у справі доказів. 
Проте за правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Отже, обов`язковою умовою застосування положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є зазначення заявником підстав касаційного оскарження відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України, проте у поданій заявником касаційній скарзі такі підстави не наведено (не підтверджено).
Посилання на неправильну оцінку досліджених судом доказів зводяться до їх переоцінки, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.
Висновок
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав, передбачених процесуальним законом для оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Брула Гомез де ла Торе проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи те, що заявник не виконав вимоги процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню.
Керуючись статтями 185, 389, 393 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 серпня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, вважати неподаною та повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                            В. В. Яремко