Справа № 462/4929/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/3366/22                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Назар Х.Б.
з участю: ОСОБА_1 , її представника – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2022 року,-
ВСТАНОВИВ:

в липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя.
В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, покликається на те, що з 02 березня 2000 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який між ними розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 02 липня 2012 року. За час перебування в шлюбі в сторін народилась донька ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що з 02.03.2000 року по березень 2011 року ними за спільні кошти було придбано наступне майно: 23.10.2004 року 1/2 частку квартири  АДРЕСА_1 ; 30.12.2005 року автомобіль марки ВАЗ 21111, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; 20.11.2010 року автомобіль марки МАЗ 503, 1969 року випуск, державний номерний знак НОМЕР_2 . Стверджує, що за період з 2004 року по 2007 рік вона з відповідачем за спільні кошти самочинно провели перепланування і розширення квартири АДРЕСА_1 за рахунок прибудови та надбудови мансардного поверху. Вважає, що має право на 1/2 частки автомобілів, на 1/4 частки зазначеної квартири, а також на частки вартості будівельних матеріалів та обладнання, що були використані під час проведеної прибудови та надбудови мансардного поверху до квартири в сумі 146 189 грн. 25 коп. з урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи, згідно якого загальна вартість використаних матеріалів становить 584 757,00грн. 
З наведених підстав просить:
визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 ; автомобіль марки ВАЗ 21111,1999 року випуску, зеленого кольору, номер кузова: НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 ; автомобіль марки МАЗ 503, 1969 року випуску, синього кольору, номерний знак НОМЕР_2 , а також 1/2 ідеальну частину будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 . 
поділити майно, набуте сторонами за час шлюбу, виділивши їй та визнавши за нею право власності на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 ; 
стягнути з відповідача на її користь вартість 1/2 ідеальної частини автомобіля марки ВАЗ 21111, 1999 року випуску, зеленого кольору, номер кузова: НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 10 000 грн.;
стягнути з відповідача на її користь вартість ідеальної частини автомобіля марки МАЗ 503, 1969 року випуску, синього кольору НОМЕР_2 в сумі 5 000 грн.; 
стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/4 ідеальної частини будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , що становить 146 189, 25 грн., припинивши її право на 1/4 ідеальну частину будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вартість будівельних матеріалів в розмірі 146 189 грн.25 коп.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вартість проведеної судово-будівельної експертизи в сумі 10 010,00 грн., судовий збір у розмірі 254,14 грн.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 є безпідставним, оскільки з договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2004 року вбачається, що така придбана ОСОБА_3 та його батьком ОСОБА_5 за час перебування позивачки та відповідача у шлюбі, а її придбання вчинялось зі згоди позивачки, яка нотаріально посвідчена, що додатково підтверджує правовий режим спірної квартири як об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що відповідачем не доведено, що спірна квартира придбана за грошові кошти, які належали йому особисто. Стверджує, що той факт, що 23 жовтня 2004 року батько відповідача продав належну йому частку квартири АДРЕСА_2 за 11 000 грн. не свідчить про те, що саме за отримані ним кошти від продажу квартири була придбана спірна квартира. Вважає неспроможним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач купував спірну квартиру виключно за свої кошти, подаровані йому батьком, оскільки договору дарування грошових коштів між ними не укладався, більше того, позивачка, як дружина, в такому випадку б не давала своєї згоди на придбання ним квартири. Звертає увагу на те, що домовленості при укладенні договору купівлі-продажу купівлі між відповідачем та його батьком щодо розміру часток кожного з них у спірній квартирі не було, а відтак вважає, що розмір частки колишнього чоловіка становить 1/2 квартири, і саме цю частку позивачка просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, не претендуючи на частку ОСОБА_5 . Просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 та про виділення їй та визнання за нею права власності на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 уклали шлюб 2 березня 2000 року, про що в Книзі реєстрації актів цивільного стану був зроблений запис за №40 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області.
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 2 липня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано та встановлено, що з березня 2011 року подружжя припинили подружні відносини і ведення спільного господарства.
З договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О. у реєстрі №4057, вбачається, що ОСОБА_8 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 купили квартиру АДРЕСА_2 . Квартира складається з 4-х кімнат житловою площею 50,2 кв.м та кухні. Загальна площа становить 81,6 кв.м.
З договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О. у реєстрі №4061, вбачається, що ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 продали, а ОСОБА_8 , ОСОБА_1 купили в рівних частках квартиру АДРЕСА_3 . Квартира складається з двох кімнат житлової площею 29,7 кв.м та кухні. Загальна площа квартири становить 52,8 кв.м.
Договором купівлі-продажу від 23 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О. у реєстрі №4066, підтверджується, що ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_3 , ОСОБА_5 купили квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з однієї кімнати житловою площею 14,7 кв.м та кухні. Загальна площа квартири 26,6 кв.м.
Довідкою Обласного КП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Львівської обласної ради за №2393 від 02.09.2011 року підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу Р.№4066 від 23.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Шахрай С.О.
Предметом позову, серед іншого, є визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 та 1/2 ідеальної частину будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , поділ майна, набутого сторонами за час шлюбу, виділення їй та визнання за нею право власності на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 ; стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості 1/4 ідеальної частини будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , що становить 146 189, 25 грн., припинивши її право на 1/4 ідеальну частину будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 .
Як підтверджується матеріалами справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу Р.№4066 від 23.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Шахрай С.О., розмір часток ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які є співвласниками спірної квартири, між ними не визначений.
Аналізуючи зазначені вище позовні вимоги ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що у позивачки існує спір щодо права власності на квартиру не лише з відповідачем ОСОБА_3 , як одним із співвласників квартири АДРЕСА_1 , а і з іншим співвласником цієї квартири ОСОБА_5 , частки яких у спірній квартирі невизначені.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Згідно з ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Згідно зі статтею 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.
Згідно із частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. 3 ст. 51 ЦПК України).
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справа № 344/17464/15-ц (провадження № 61-11184св20) вказано, що «відповідно до частин першої-четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18).
З урахуванням вказаного, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що відповідачем у справі залучений лише один із співвласників, ОСОБА_3 , а інший співвласник ОСОБА_5 залучений до участі у справі, як третя особа.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 не зверталася до суду з клопотанням про залучення іншого співвласника спірної квартири ОСОБА_5 до участі у справі як співвідповідача, а суд не вправі за своєю ініціативою залучати до участі у справі співвідповідача чи належного відповідача.
Оскільки у справах про визнання права власності на об`єкт нерухомості, який є у спільній сумісній власності, належними відповідачами мають бути усі його співвласники, то належними відповідачами у цій справі за позовними вимогами ОСОБА_1 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 та 1/2 ідеальної частину будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , виділення їй та визнання за нею права власності на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 ; стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості 1/4 ідеальної частини будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , що становить 146 189, 25 грн., припинивши її право на 1/4 ідеальну частину будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , мають бути усі співвласники спірної квартири, якими є і ОСОБА_3 , і ОСОБА_5 , а не лише ОСОБА_3 , до якого зазначені позовні вимоги пред`явлені.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_3 вартості 1/4 ідеальної частки будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , що становить 146189 грн.25 коп., суд врахував висновок експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи за №591 від 28.07.2020 року, згідно з яким  вартість на момент проведення експертизи будівельних матеріалів обладнання, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , яка складалась однієї кімнати, житловою площею 14,7 кв.м. та кухні, загальна площа квартири становила - 26,6 кв.м., а станом на даний час складається з трьох житлових кімнат, житловою площею - 50,5 кв.м., кухні площею 14,6 кв.м., трьох коридорів, двох поєднаних санвузлів, гардеробної та балкону, житлова площа квартири після самочинного будівництва 50,5 кв.м., загальна площа квартири 96,8 кв.м., становить 584757,00 грн.
А відтак, позивачка ОСОБА_1 пред`явила позовну вимогу до відповідача ОСОБА_3 , як одного зі співвласників квартири, про стягнення грошової компенсації у розмірі 1/4 частки будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , а саме, на суму146189 грн. 25 коп. (584757,00 грн. : на 4), вважаючи, що її частка з врахуванням інтересів іншого співвласника квартири ОСОБА_5 , становить 1/4.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, спірна квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , частки яких не визначені, а відтак не визначеною є їх частка у вартості будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , та робіт.
Колегія суддів вважає, що оскільки квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , частки їх у праві спільної сумісної власності не визначені, інший співвласник квартири, ОСОБА_5 , не був залучений позивачкою до участі у справі, як відповідач, суд першої інстанції, стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вартість будівельних матеріалів в розмірі 146189.25 грн., з огляду на те, що частки між співвласниками спірної квартири невизначені, невірно виходив з того, що позивачці належить 1/4 частка у вартості будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 .
З огляду на те, що судом першої інстанції розглянуто позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 та 1/2 ідеальну частину будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , виділення їй та визнання за нею права власності на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 ; стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості 1/4 ідеальної частини будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , що становить 146 189, 25 грн., припинивши її право на 1/4 ідеальну частину будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено прибудову та надбудову мансардного поверху до квартири АДРЕСА_1 , не до усіх належних відповідачів, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню.
Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучення до участі у справі усіх належних відповідачів, а відтак і перевірити правильність вирішення спору по суті в частині цих позовних вимог судом першої інстанції. 
Судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіля марки ВАЗ 21111,1999 року випуску, зеленого кольору, номер кузова: НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 та автомобіля марки МАЗ 503, 1969 року випуску, синього кольору, номерний знак НОМЕР_2 ; стягнення з відповідача на її користь вартості ідеальної частини автомобіля марки ВАЗ 21111, 1999 року випуску, зеленого кольору, номер кузова: НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 10 000 грн.; стягнення з відповідача на її користь вартості 1/2 ідеальної частини автомобіля марки МАЗ 503, 1969 року випуску, синього кольору НОМЕР_2 в сумі 5 000 грн. 
Судом першої інстанції встановлено, що за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули у власність автомобіль марки ВАЗ 21111,1999 року випуску, зелений, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а відтак він є спільним майном подружжя, автомобіль в подальшому ними був відчужений, кошти від продажу витрачені подружжям в інтересах сім`ї, про що не могла не знати позивач по справі, іншого судом не встановлено, а тому безпідставними та необгрунтованими є позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку автомобіля ВАЗ 21111, 1999 року випуску, зелений, реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнення компенсації у розмірі 10000 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнаня об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль марки МАЗ 503, 1969 року випуску, синього кольору, номерний знак НОМЕР_2 , стягнення з відповідача на користь позивачки вартості 1/2 ідеальної частини автомобіля марки МАЗ 503, 1969 року випуску, синього кольору НОМЕР_2 в сумі 5 000 грн., то така з огляду на те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що вартість спірного автомобіля становить 10000.00 грн., також не підлягає до задоволення.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Така позиція висловлена і Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 10 червня 2022 року (справа № 544/856/20, провадження № 61-21406св21).
Вартість автомобіля була визначена позивачем у розмірі 10000 грн.
Позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вартості зазначеного автомобіля на час розгляду справи, визначена позивачем вартість автомобіля 10000.00 грн. не підтверджена, а навпаки вона спростовується довідкою-рахунком, згідно до якої автомобіль самоскид МАЗ 503 був придбаний 10 листопада 2010 року за ціною 1500 грн.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь вартості 1/2 ідеальної частини автомобіля марки ВАЗ 21111, 1999 року випуску, зеленого кольору, номер кузова: НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 10 000 грн. та стягнення з відповідача на її користь вартості 1/2 ідеальної частини автомобіля марки МАЗ 503, 1969 року випуску, синього кольору НОМЕР_2 в сумі 5 000 грн., також не підлягають до задоволення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2022 року – скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 27.04.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк