ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1675/22                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 травня 2023 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Аліменка В.О.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року (повний текст складено 11 серпня 2022 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до ТУ ДСА України у Чернігівській області, ДСА України, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність ДСА України щодо належного фінансового забезпечення діяльності судів в частині дотримання положень ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відносно ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року;
- визнати протиправною бездіяльність ТУ ДСА України у Чернігівській області щодо дотримання при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди, матеріальної допомоги на оздоровлення, оплати відпусток за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року положень ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;
- зобов`язати ТУ ДСА України у Чернігівській області донарахувати та виплатити ОСОБА_1 недонараховані суддівську винагороду, матеріальну допомогу на оздоровлення та оплату відпусток за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року із застосуванням положень ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року позов задоволено.
Не погодившись із вказаним рішенням, ТУ ДСА України у Чернігівській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити  нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що положення ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в поєднання зі ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» утворюють єдину спеціальну норму, яка має бути застосована при обрахунку розміру посадового окладу судді, відповідно до якої у 2021 році розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102 гривні. Також апелянт зазначає про неможливість здійснення нарахувань поза межами кошторисних призначень, а тому у нього були відсутні правові підстави для нарахування та виплати суддівської винагороди позивачу без врахування положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».
Позивач та ДСА України відзиви на апеляційну скаргу не подавали. 
В суді першої інстанції позиція позивача обґрунтовувалась тим, що нарахування відповідачем суддівської винагороди позивачу у спірному періоді відбулось всупереч вимогам ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Будь-які письмові пояснення ДСА України в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач з 21 липня 2020 року працює на посаді судді Щорського районного суду Чернігівської області, що підтверджується довідкою вказаного суду від 19.01.2022 №1 (а.с.16).
З 01.01.2021 до 31.12.2021 ТУ ДСА України у Чернігівській області позивачу нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода (посадовий оклад + вислуга років), матеріальна допомога на оздоровлення, оплата відпусток, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовуються для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2021 у розмірі 2102,00 грн, що підтверджується довідкою ТУ ДСА України у Чернігівській області від 19.01.2022 №14 та розрахунковими листами за вказаний період (а.с.11, 13-15).
Вважаючи, що нарахування суддівської винагороди у спірному періоді відбулось всупереч вимогам ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», позивач звернулась до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що розміри суддівської винагороди, матеріальної допомоги, що виплачувалися позивачу у 2021 році є нижчими від бази нарахування, встановленої спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що, відповідно, також мало вплив на недонарахування «відпускних».
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до   ст.8 Конституції України   в Україні визнається і діє принцип верховенства права.   Конституція України   має найвищу юридичну силу.   Закони   та інші нормативно-правові акти приймаються на основі   Конституції України   і повинні відповідати їй.
Згідно   зі ст.130 Конституції України   держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частиною 1   ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»   визначено, що суддівська винагорода регулюється цим   Законом   та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 
Указана норма кореспондує згаданим вище приписам ч.2   ст.130 Конституції України.
Згідно ч.1 ст.136 наведеного Закону суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за весь час відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено законодавством, трудовим або колективним договором.
За правилами ч.3 ст.135 Закону (яка згідно   рішення Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11.03.2020   діє у редакції   Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
У свою чергу,  ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»   установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня для працездатних осіб - 2270 гривень, а для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 гривні.
Як було встановлено раніше, суддівську винагороду у 2021 році позивачу обчислено, виходячи з приписів   ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», з розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.
У розрізі наведеного колегією суддів враховується, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Визначені   Конституцією України   та спеціальним законодавчим актом (Законом) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема в рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11-р/2018.
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена   Законом, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
У пункті 62 висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Колегія суддів звертає увагу, що виплата суддівської винагороди регулюється   статтею 130 Конституції України   та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
З 30.09.2016 набрали чинності зміни, внесені до   Конституції України   згідно   Закону України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»   (далі - Закон № 1401-VIII).
Цим   Законом, серед іншого,   статтю 130 Конституції України   викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище.
Конституція України   у редакції   Закону № 1401-VIII   вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».
З цією конституційною нормою співвідносяться норми ч.1 ст.135   Закону, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.
Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135   Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (зазначену у преамбулі) є законом про судоустрій у значенні ч.2   ст.130 Конституції України.
Водночас, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до   ст.46 Конституції України   визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у   Законі України «Про прожитковий мінімум»   (далі - Закон № 966-XIV).
Згідно   зі ст.1 Закону № 966-XIV   прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого   законом   пенсійного віку.
У змісті наведеної норми   Закону № 966-XIV   закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.
Статтею 4 Закону № 966-XIV   встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Отже, Законом № 966-XIV   не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді». Крім того, цим   Законом   судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Натомість, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»   разом із встановленням на 1 січня 2021 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що зміни до   Закону   в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також в   Закон № 966-XIV   щодо визначення прожиткового мінімуму, не вносилися. Відтак законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.
Отже, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135   Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень   Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-рп(II)/2020, до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Водночас,   Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»   фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою   статті 130 Конституції України   і частиною третьою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Тобто, у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня   закону, подолати яку можливо застосувавши загальний принцип права «спеціальний   закон   скасовує дію загального закону» (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.
За таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis ), тобто   Закону, а положення   Закону № 966-XIV   вважати загальними нормами (lex generalis).
Отже,   Законом   закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій.
Таким чином, застосування окремої розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», замість «прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року» при розрахунку посадового окладу позивача відбулось із порушенням положень ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Щодо питання матеріального забезпечення суддів, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26.04.2006 зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.
Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року (2270,00 грн), на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн) у січні 2021 року, на підставі абз.5 ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» є неправомірним.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 10.11.2021 у справі №400/2031/21 та від 30.11.2021 у справі № 360/503/21, який підлягає врахуванню судом. 
Відтак, посилання ТУ ДСА у Чернігівській області на невірне застосування судом першої інстанції правових норм ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в поєднанні зі ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» спростовується наведеними вище висновками суду, які узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду в аналогічній категорії справ.
Відповідно до ч.1-4   ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»   фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Згідно з ч.1, ч.3   ст.151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»   Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління. Рішення про утворення територіальних управлінь та визначення їх кількості приймається Державною судовою адміністрацією України за погодженням з Вищою радою правосуддя.
Аналогічну норму також містить п. 3 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 року №141/0/15-19 (далі - Положення №141/0/15-19).
Статтею 154 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»   визначено, що територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Відповідно до п.5 Положення №141/0/15-19 основними завданнями ДСА України є, зокрема, організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.
Отже, з наведених норм вище, вбачається, що в цьому випадку ТУ ДСА у Чернігівській області є територіальним органом ДСА України, тобто уособлює в спірних правовідносинах державний орган, на який покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених   законом   та забезпечення належних умов діяльності судів, у тому числі щодо виплати суддівської винагороди суддям місцевих судів.
Як було зазначено вище, у межах спірних правовідносин ТУ ДСА у Чернігівській області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, а відтак його діяльність у сфері бюджетних відносин регулюється, зокрема,   Бюджетним кодексом України.
Відповідно до ч.1   ст.22 БК України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Частиною 1   ст.23 БК України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом (ч.2   ст.23 БК України).
Визнавши право позивача на суддівську винагороду саме у розмірі, який визначено ст.135   Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд першої інстанції також встановив, що у спірному періоді позивачу суддівська винагорода не була нарахована ТУ ДСА у Чернігівській області у визначених цим   Законом   розмірах. При цьому, ТУ ДСА у Чернігівській області як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі на 2021 рік.
Оскільки за умови того, що ТУ ДСА у Чернігівській області суддівська винагорода у визначених   Законом   розмірах нарахована не була, а повноваженнями щодо нарахування суддівської винагороди наділене саме ТУ ДСА у Чернігівській області, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту права позивача у спірному випадку є зобов`язання ТУ ДСА України у Чернігівській області донарахувати та виплатити позивачу недонараховані суддівську винагороду, матеріальну допомогу на оздоровлення та оплату відпусток за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року із застосуванням положень ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Так, згідно з положеннями ст.148, 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч.1, 2, 5 ст.  22,  ч.1 ст.23 БК України   виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України.
Разом з тим, наведене не виключає можливість звернення ТУ ДСА України в Чернігівській області до головного розпорядника бюджетних коштів з метою виділення бюджетних призначень для донарахування і виплатити позивачу недоотриманої суддівської винагороди, що сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача та відновлення гарантій незалежності судді.
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Керуючись ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню. 
Текст постанови складено 10 травня 2023 року.

Головуючий суддя                                                                                Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    Л.В.Бєлова

                                                                                                    В.О.Аліменко