ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 липня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/20260/22	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року (суддя Горбалінський В.В.) 
у справі № 160/20260/22   
за позовом ОСОБА_1 ,   
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -                                               
                                                    ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за 806 днів за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 28.05.2020 по 11.08.2022;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за 806 днів за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 28.05.2020 по 11.08.2022. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , з якої була звільнена наказом командира від 28.02.2020 № 43. Відповідач провів з позивачкою остаточний розрахунок при звільненні 11.08.2022, виплативши 30484,91 грн. грошової компенсації за 68 діб не використаних додаткових відпусток, як матері двох дітей віком до 15 років за 2014-2017 роки. Проте, відповідачем не виплачено компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні з 28.05.2020 по 11.08.2022.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 28.02.2020 по 11.08.2022.  
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 28.02.2020 по 11.08.2022 в сумі 1957,45 грн. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивачки з нею не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні. Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд, застосовуючи принцип справедливості та співмірності, дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачці у розмірі 1957,45 грн. за час затримки розрахунку - з дати набрання законної сили рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 у справі №160/12712/21 (набрання законної сили 14.07.2022) по день фактичного розрахунку (11.08.2022). 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.
Відповідач зазначає, що положення ст.117 КЗпП до умов здійснення виплат, присуджених судовими рішеннями, застосовані бути не можуть. В даному випадку між сторонами виник спір з приводу сум, належних позивачці до виплати, і цей спір виник лише 27.07.2021. За результатами розгляду справи у справі № 160/12712/21  рішення суду від 07.10.2021 набрало законної сили лише 14.07.2022. Оскільки відповідач добровільно виконав зазначене рішення суду, підстави для застосування ст.117 КЗпП відсутні.   Крім того, відповідач вважає, що визначена судом першої інстанції до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованою і підлягає зменшенню на 1015,09 грн., оскільки суд не врахував строк доставки рішення суду від 07.10.2021 у справі №160/12712/21 відповідачу і отримання відповідачем цього рішення суду 28.07.2022.
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду на предмет його законності та обґрунтованості в частині задоволених позовних вимог. 
Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується, тому  судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду першої інстанції не перевіряється.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2020 № 43, старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , радіотелеграфіста радіостанції взводу зв`язку             3 парашутно-десантного батальйону, виключено зі списків особового складу частини 28.02.2020.
07.10.2021 рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/12712/21, яке набрало законної сили 14.07.2022,  визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки як одинокій матері  та матері двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік, яка передбачена наказом Військової частини НОМЕР_1  від 28.02.2020 №43 та не виплачена у день звільнення. 
11.08.2022 на виконання означеного рішення суду Військова частина НОМЕР_1 виплатила позивачці грошову компенсацію за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки як одинокій матері та матері двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, за 2015 рік, за 2016 рік, за  2017 рік у сумі 30884,91 грн.
Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, остаточний розрахунок з позивачкою проведений 11.08.2022, що сторонами  не заперечується.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Щодо застосування у спірних відносин положень законодавства про працю, суд апеляційної інстанції виходить з того, що відповідно до  рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002  (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми  Кодексу Законів про працю України, в якому визначені основні трудові права працівників.
Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані як правильно зазначено судом першої інстанції.
Таким чином, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 10.05.2019 у справі №П/811/276/16, від 31.10.2019  у справі №828/598/17.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до частини першої  статті 117 КЗпП України  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч.2 ст.9 Закону № 2011-XII).
Отже, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, на яку мала право позивачка, що підтверджено наведеним вище рішенням суду у справі №160/12712/21, яке набрало законної сили, повинна бути виплачена у день звільнення позивачки з військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст.117 КЗпП України. 
Таким чином, аргументи відповідача про відсутність підстав для виплати середнього заробітку  у разі несвоєчасної виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки є безпідставними.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.   І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). 
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачем вчинено триваюче правопорушення щодо не здійснення остаточного та повного розрахунку із позивачкою в частині невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, а тому у позивача наявне право на застосування положень  статті 117 КЗпП України  в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.
За встановлених у справі обставин суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачці середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: за період з 28.02.2020   (день виключення зі списків особового складу частини) по 11.08.2022 (день фактичного розрахунку), що становить  895  календарних днів.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
В спірному випадку судом встановлено, що згідно   довідки  №132/фес від 15.02.2023, виданої відповідачем, середньоденний розмір грошового забезпечення позивачки складає 440,45 грн.
Отже, середній заробіток  за час затримки розрахунку при звільненні складає 394202,75 грн. (440,45 х 895 днів затримки розрахунку при звільненні).
Водночас,  суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що вказана сума 394202,75 грн. не може вважатися співмірною, оскільки вона значно перевищує суми належних позивачеві при звільнені і визнаних в судовому порядку виплат.
За наведеного вище правового регулювання у разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Таким чином, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, яка підлягала виплаті робітника у день його звільнення.
У даному випадку суд першої інстанції виходив з того, що загальний розмір невиплаченої грошової компенсації за 68 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки як одинокі матері та матері двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік становить 30884,91 грн., сума компенсації за несвоєчасний розрахунок у розмірі 394202,75 грн., що, в свою чергу, значно перевищує суму грошової компенсації за 68 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки.
Згідно розрахунку грошового забезпечення при звільненні позивачки, загальний розмір належних їй при звільненні виплат склав 187636,82 грн. (156751,91 грн. + 30 884,91 грн.), з яких: 156751,91 грн. (83,54%) грошове забезпечення, яке було виплачено при звільненні (банківська виписка з карткового рахунку) та 30884,91 грн. (16,46%) грошова компенсація за 68 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки.
Також суд першої інстанції врахував, що 11.08.2022 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 у справі № 160/12712/21 Військовою частиною НОМЕР_1 , позивачці нараховано та виплачено вищезазначену заборгованість. Оскільки рішення суду набрало законної сили 14.07.2022, суд дійшов висновку, що прострочення виплати з дня набрання законної сили рішенням у справі становить 27 днів, тому обрахована відповідно до Порядку №100 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 14.07.2022 по 11.08.2022 становить 11892,15 грн. (27* 440,45 грн.). 
З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характер цієї заборгованості, за висновком суду першої інстанції належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправними дій відповідача та стягнення з відповідача на користь позивачки 1957,45 грн. (16,46% * 11 892,15 грн.), як середнього заробітку за час затримки розрахунку - з дати набрання законної сили рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 у справі №160/12712/21 (набрання законної сили 14.07.2022) по день фактичного розрахунку (11.08.2022).
Виходячи з вищенаведеного, приймаючи до уваги застосований судом першої інстанції алгоритм розрахунку і межі задоволених у зв`язку з цим позовних вимог, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зменшення визначеної судом першої інстанції суми, належної до виплати позивачці, -  1957,45 грн., і скасування рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача.
Суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 у цій справі Військовій частині НОМЕР_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі №160/20260/22 до ухвалення судового рішення за результатами розгляду її апеляційної скарги.
За правилами ч.2 ст.133 КАС України якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.
З огляду на вказане судовий збір в розмірі 1190,88 грн. підлягає стягненню з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
                                                      
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі № 160/20260/22 залишити без змін.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1190 (одна тисяча сто дев`яносто) гривень 88 копійок до спеціального фонду Державного бюджету України (одержувач - ГУК у м. Києві/ м. Київ/22030106 Р/О UA908999980313111256000026001 (ККДБ 22030106), код ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), призначення платежу - судовий збір за апеляційною скаргою, Третій апеляційний адміністративний суд). 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко