Номер провадження: 22-ц/813/4959/23 Головуючий у 1-й інстанції: Ярема Х.С.
Єдиний унікальний номер судової справи:522/21064/21 Доповідач Базіль Л. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2023 року                                                                  м. Одеса
       Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді (судді-доповідача) - Базіль Л.В., 
       суддів: Воронцової Л.П.,
                                        Приходько Л.А.,
       розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Яреми Х.С. у справі №522/21064/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
                        ВСТАНОВИВ:
       Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
       02 листопада 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк “Приватбанк” звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       Позовна заява мотивована тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 07.07.2014 року. 
       Підписуючи анкету-заяву, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з “Умовами та правилами надання банківських послуг”, “Тарифами”, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між сторонами договір про надання банківських послуг (далі - договір), що підтверджується підписом у заяві.
       АТ КБ “Приватбанк” свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
       Натомість, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 18.10.2021 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 13253,85 грн., з яких 10655,66 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 10655,66 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2598,19 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.
       На підставі викладеного, АТ КБ “Приватбанк” просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 07.07.2014 року у розмірі 13253,85 грн. та відшкодувати судові витрати за сплату судового збору у розмірі 2270 грн.
       Короткий зміст рішення суду першої інстанції. 
       Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 січня 2023 року у задоволенні позову АТ КБ “Приватбанк” відмовлено.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд першої інстанції, обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, тому зазначена вимога банку не підлягає задоволенню.
       Відмовляючи у задоволені вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що позивач безпідставно включив до суми заборгованості за простроченим тілом кредиту, окрім сум витрачених коштів, ще й відсотки за користування кредитом та вирішив назвати це тілом кредиту. Кошти витрачені на власні потреби відповідач добровільно повернув на картку в повному обсязі, навіть із перебільшенням суми.
       Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
       Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ КБ “Приватбанк” через свого представника Бережну Н.М. подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ “Приватбанк” задовольнити у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.
       Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що з моменту підписання відповідачем заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК України, шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору, який підписаний особисто ОСОБА_1 .
       Після отримання кредитної картки, відповідач здійснив дії щодо її активації, користувався нею, а також отримував кредитні кошти, що свідчить про укладення між сторонам кредитного договору.
       Зазначені обставини, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами, а саме розрахунком заборгованості, випискою по рахунку відповідача, довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки. 
       З виписки по рахунку, яка є первинним бухгалтерським документом прослідковується, що відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, знімав кошти через банкомат, однак використані кошти банку не повернув.
       На думку скаржника, суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків, чим порушив норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про те, що сума коштів, внесена відповідачем на погашення кредиту, перевищує суму фактично використаних коштів.
       В обґрунтування позиції, викладеної в апеляційній скарзі апелянт посилається на практику касаційного суду, викладену у постановах Верховного Суду від 08.07.2019 року у справі №923/760/18, від 11.09.2019 року у справі №642/5533/15-ц, від 11.09.2019 року у справі №153/1334/16,від 19.09.2019 року у справі №127/7543/17, від 23.12.2019 року у справі №375/250/18, від 04.12.2019 року у справі №750/6058/17-ц, від 29.07.2020 року у справі №753/10779/16-ц, від 18.12.2019 року у справі №205/2825/18, від 21.10.2020 року у справі №331/4560/19, від 23.01.2018 року у справі №755/7704/15-ц, від 26.09.2018 року у справі №159/2146/15-ц, від 22.07.2020 року у справі №189/2109/18, від 26.11.2020 року у справі №691/231/20, а також постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, від 04.09.2019 року у справі №265/6582,16-ц.
       Позиція відповідача на стадії апеляційного перегляду справи.
       Відповідач ОСОБА_1 правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
       Позиція апеляційного суду.
       Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
       Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
       Приписами п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України регламентовано, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів — сумою, яка стягується.
       Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року, з огляду на положення ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд даної справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову 13253,85 грн. не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову (227000,00 грн).
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
       Обставини справи.
       З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 07 липня 2014 року ОСОБА_2 підписав Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ "Приватбанк". Розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, у Анкеті-заяві не визначено (а.с.13).
       У анкеті-заяві вказано, що ОСОБА_1  погодився з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення та погодився з його умовами.
       Згідно довідки, доданої до позовної заяви, між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір №б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 , дата відкриття — 11.11.2014 року, термін дії — 03/18, у подальшому відповідачу було видано картку № НОМЕР_2 , дата відкриття — 18.09.2018 року, термін дії — 04/22 (а.с.12).
       З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір №б/н) вбачається, що старт карткового рахунку НОМЕР_1 відбувся 11.11.2014 року, із встановленням 21.02.2015 року кредитного ліміту - 2000 грн. В подальшому кредитний ліміт неодноразово змінювався: 22.07.2015 року - зменшено до
 0,00 грн.; 24.11.2015 року збільшено до 8000 грн.; 11.02.2016 року збільшено до 10200 грн., 11.04.2016 року зменшено до 0,00 грн., 12.07.2016 року збільшено до 11000 грн., 01.10.2018 року зменшено до 10000,00 грн., 01.10.2018 року збільшено до 12080 грн.; 07.04.2020 року зменшено до 11986,72 грн.; 04.05.2020 року зменшено до 11799,76 грн.; 10.06.2020 року зменшено до 11627,37 грн., 17.07.2020 року зменшено кредитний ліміт до — 0,00 грн. (а.с. 11).
       До позовної заяви банком долучено витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна”, “Універсальна, 30 днів пільгового періоду”, на якому відсутні підписи сторін договору (а.с. 14-39).
       Зі змісту виписки по картковому рахунку, долученої до позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними (платіжними) картками, здійснюючи різні банківські операції: знімав готівку, оплачував покупки, вносив кошти на часткове погашення кредиту (а.с. 51-54).
       Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 18.10.2021 року ОСОБА_1 має заборгованість перед АТ КБ “Приватбанк” у розмірі 13253,85 грн., з яких 10655,66 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 10655,66 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2598,19 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 9-10).
       Мотиви апеляційного суду та застосовані норми права, що регулюють спірні правовідносини. 
       За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає, а доводи апелянта, наведені на його скасування, правильності висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, виходячи з таких підстав. 
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Приписами ч.1 ст. 1054 ЦК України регламентовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
       Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Нормами ч.1,2 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитним договором може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
       За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).
       Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.
       Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими відсотками.
       На підтвердження заявлених вимог позивач надав до суду копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 07 липня 2014 року, довідки про видачу кредитних карток та про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна”, “Універсальна, 30 днів пільгового періоду”, виписку з карткових рахунків та розрахунок заборгованості. 
       Із змісту анкети-заяви позичальника від 07.07.2014 року, яка підписана ОСОБА_1 вбачається, що в ній зазначено лише анкетні дані відповідача, його контактна інформація. Інформації щодо встановленого кредитного ліміту, типу картки, розміру процентів за користування кредитом, погодженого сторонами, передбачених за несвоєчасне погашення кредиту в анкеті-заяві не зазначено. 
       Колегія суддів вважає, що у даній конкретній справі, що переглядається неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
       За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
       Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
       За таких обставин, висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у сумі 2598,19 грн. є правильними, обґрунтованими та таким, що ґрунтується на вимогах закону та відповідає обставинам справи.
       Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.
       Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд зважає на наступне.
       У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 сформовано правовий висновок, відповідно до якого позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд, шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.         
       Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
       Згідно із вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
       Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
       Таким чином, виписка з карткового рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним, допустимим та достатнім доказом підтвердження заборгованості відповідача за кредитом.
       Як вбачається з розрахунку наданого позивачем та з виписки руху коштів за картковими рахунками, проценти нараховані за користування кредитними коштами погашалися банком за рахунок кредиту, збільшуючи відповідно загальну заборгованість за тілом кредиту. В той час, як Анкета-заява, підписана сторонами не містить відомостей, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, так і відомостей про погашення нарахованих процентів за рахунок кредиту.
       Отже підстави збільшення тіла кредиту за рахунок погашення нарахованих процентів відсутні.
       Перевіряючи доводи апеляційної скарги на предмет правильності висновків суду щодо добровільного повернення відповідачем коштів, отриманих у кредит, аналізуючи розрахунок заборгованості наданого позивачем та виписку по рахунку слідує, що ОСОБА_1 було фактично використано починаючи з 06.03.2015 року по 01.07.2021 рік кошти в сумі 
17352,17 грн, а на погашення заборгованості сплачено 24640,00 грн, що свідчить, про те, що фактично отримані та використані кошти були повернуті позичальником добровільно. А тому висновки місцевого суду про те, що отримані та використані кошти відповідач добровільно сплатив на користь позивача є цілком правомірними, та такими, що ґрунтуються на фактичних обставинах справи та доказах, які надані позивачем. 
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав оцінку доказам щодо активації картки позичальником, користування нею, отриманню кредитних коштів з власної ініціативи, здійснення погашення заборгованості по кредитному договору, що підтверджується банківською випискою, яка містить рух коштів на балансі кредитної картки є безпідставними, оскільки сукупність зазначених обставин була врахована судом першої інстанції і їм надана належна правова (юридична) оцінка.
       Правові висновки, висвітлені у постановах Верховного Суду на які посилається банк в апеляційній скарзі, зроблені судами за інших (відмінних) обставин, які не є подібними з обставинами справи, що переглядається в апеляційному порядку, що з огляду на приписи ч.4 ст. 263 ЦПК України виключає їх врахуванню під час вирішення спору у цій конкретній справі.
       Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 січня 2023 року без змін.
       Зважаючи на те, що апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, вимога про покладення судових витрат на відповідача, з огляду на приписи ст. 141 ЦПК України, задоволенню не підлягає.
       Керуючись ст. 367,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                        ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” залишити без задоволення.
       Рішення  Приморського районного суду м. Одеси від 04 січня 2023 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

       Головуючий                                        Л.В. Базіль

       Судді:                                                        Л.П. Воронцова

                                                                          Л.А. Приходько