Справа № 128/3379/21
Провадження № 22-ц/801/802/2023
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року	Справа № 128/3379/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.
Секретар: Ковальчук О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя,
Рішення ухвалив суддя Воробйов В. В. 
Рішення ухвалено у відсутності сторін у м. Вінниці
Повний текст рішення складено 13 лютого 2023 року,

Встановив:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано.
За час шлюбу ними за спільні кошти придбано автомобіль TOYOTA AVENSIS д.н.з. НОМЕР_1 вартістю 246 227,00 грн., який зареєстрували на ім`я відповідача ОСОБА_1 . Договір купівлі-продажу знаходиться у відповідача. Сума вартості автомобіля також зазначена у договорі страхування транспортного засобу, як страхова сума до виплати з урахуванням вартості автомобіля в разі настання страхового випадку від 15 травня 2009 року.
Після розірвання шлюбу транспортний засіб залишився тимчасово у користуванні відповідача, проте згоди на добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між ними не досягнуто.
20 серпня 2021 року йому стало відомо, що відповідач 01 листопада 2019 року відчужила транспортний засіб на користь третіх осіб без його згоди.
Враховуючи те, що відчуження автомобіля, який був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відбулося без згоди позивача одноосібно ОСОБА_1 , що підтверджує той факт, що даний договір був укладений з метою виведення даного майна із спільної сумісної власності подружжя та з метою одноосібного привласнення майна. 
Тому позивач просив визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 транспортний засіб – легковий автомобіль марки TOYOTA AVENSIS державний номерний знак до перереєстрації на іншу особу – НОМЕР_1 , 2008 року випуску та стягнути із ОСОБА_1 на його користь грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме 123 113,50 грн. половини вартості автомобіля TOYOTA AVENSIS державний номерний знак до перереєстрації на іншу особу – НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вартістю 246 227,00 грн.
В ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги і просив залишити без розгляду п. 1 позову, а п. 2 задовольнити і стягнути згідно звіту половину вартості спірного автомобіля в розмірі 123 061,00 грн., замість 121 113,50 грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме 123 061,00 грн. половини вартості автомобіля марки TOYOTA AVENSIS державний номерний знак до перереєстрації на іншу особу – НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вартістю 246 122,00 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 1230,61 грн. та витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 13 000,00 грн.
Повернуто ОСОБА_2 переплачену суму судового збору в розмірі 0,53 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Зазначила, що рішення суду вважає необґрунтованим і незаконним, оскільки судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; обставинам справи не відповідають висновки суду; порушені і неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду.
Відповідач не погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки судом не враховано, що всі правовідносини, які виникли між сторонами, як то врегулювання майнових питань, порядок поділу спільного майна подружжя, їх суть, побудовані виключно на умовах укладеного 27 серпня 2011 року сторонами шлюбного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лихолат О. В. і зареєстрованого в реєстрі за № 445, який є чинним, недійсним у судовому порядку не визнавався. Згідно пункту 3.4 шлюбного договору, не дослідженого судом першої інстанції, передбачено, що у випадку розірвання шлюбу позивач зобов`язується передати належні йому частини майна у спільній сумісній власності, що набувались під час зареєстрованого шлюбу, спільній малолітній дитині – ОСОБА_3 , зокрема, належну позивачу частину автомобіля TOYOTA моделі AVENSIS 2,0L, тип авто – легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , сірого кольору, 2008 року випуску. Тому необґрунтованим та незаконним є висновок суду стосовно того, що відчуження автомобіля, який був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відбулося без згоди позивача, одноосібно відповідачем. Відчуження автомобіля відбулося виключно в інтересах дитини та на її потреби, тобто в інтересах сім`ї.
Позивачем недоведена у порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством України, наявність обставин, з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків для позивача та факт порушення його суб`єктивного права відповідачем.
Позивач ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що суд першої інстанції при розгляді спору правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, дотримався вимог законодавства, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для справи, склав висновки, які відповідають матеріалам справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, дав належну оцінку всім доказам та обставинам справи, які мають важливе значення для прийняття обґрунтованого рішення, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, як відповідає вимогам закону, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Байдак В. Г. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася. Її представник – адвокат Крупський В. В. у судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги на іншу дату, оскільки в цей самий час він прийматиме участь в іншому судовому засіданні по цивільній справі № 757/46857/21-ц, яке призначене на 10-00 у Печерському районному суді м. Києва. 
Розгляд справи проводиться згідно вимог частини 2 статті 372 ЦПК України, за правилами якої неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї та приймає докази, які не були подані до суду першої інстанції, лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 22 липня 2005 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1577 ( том 1 а. с. 8).
Зі змісту цього рішення суду вбачається, що в період шлюбу у сторін народилась дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 з 15 травня 2009 року є власником автомобіля марки TOYOTA, моделі АVENSIS 2,0L, тип авто легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , сірого кольору, 2008 року випуску (том 1 а. с. 9). 
Зазначена в договорі добровільного страхування наземного транспорту вартість спірного автомобіля в сумі 246 227,00 грн. є договірною, а не дійсною ринковою вартістю транспортного засобу (том 1 а. с. 10).
З відповіді Територіального сервісного центру МВС № 0541 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області від 20серпня 2021 року, адресованої адвокату О. Давиденко, вбачається, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 15 травня 2009 року за ОСОБА_1 був зареєстрований транспортний засіб TOYOTA АVENSIS, 2008 року випуску, який 01 листопада 2019 року перереєстрований за іншою особою. Також зазначено, що за ОСОБА_1 транспорті засоби не зареєстровані (том 1 а. с. 11).
27 серпня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лихолат О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 445 (а. с. 116-119). Предметом договору є врегулювання майнових відносин сторін під час перебування у шлюбі, зареєстрованого 22 серпня 2005 року та після його розірвання, встановлення особливого режиму майнових відносин між ними, включаючи їх майнові права та обов`язки як батьків їх малолітньої доньки ОСОБА_3 та у разі народження спільних дітей і поширюється на будь-яке майно. Усі інші питання подружнього життя, які не пов`язані з майновими відносинами, вирішуються відповідно до вимог чинного законодавства України, моральних засад суспільства та їхнього власного розуміння. Шлюбний договір набирає чинності після його нотаріального посвідчення. Договір зберігає чинність під час перебування сторін у шлюбі та в разі розірвання шлюбу (пункт 1.1).
Пунктом 2.5.2. шлюбного договору визначено, що майно, нажите сторонами під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є спільною сумісною власністю сторін, без різниці на ім`я якої із сторін зареєстроване рухоме або нерухоме майно.
Розділом 3 шлюбного договору визначені права та обов`язки сторін.
Пунктом 3.5. шлюбного договору передбачено, що у випадку розірвання шлюбу ОСОБА_2 зобов`язується передати належні йому частини майна у спільній сумісній власності, що набувались під час зареєстрованого шлюбу, спільній малолітній дитині ОСОБА_3 а саме: належні йому частину земельної ділянки та будинку під АДРЕСА_1 (цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, госп. Будівель і споруд; площа земельної ділянки 0,0970 га, кадастровий номер: 3223187700:04:005:0009); належну йому частину гаража, що знаходиться в м. Вінниця на території Товариства власників гаражів ТВГ-6, під № НОМЕР_4 ; та належну йому частину автомобіля марки TOYOTA моделі АVENSIS 2,0L, тип авто легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , кольору сірий, 2008 року випуску. Аналогічне положення міститься і в пункті 4.7 договору.
Розділ 4 шлюбного договору має назву: «Зміна правового режиму майна сторін».
Згідно з п. 4.1. шлюбного договору сторони у будь-який час (під час зареєстрованого шлюбу або після його розірвання) мають право здійснити поділ (виділ) майна та перевести його у режим спільної часткової або приватної власності за взаємною згодою, викладеною у відповідній формі. Поділ має бути оформлено відповідним договором про це, посвідченим нотаріально, незалежно від того, що буде предметом такого договору. Зазначене стосується і виділу окремого майна однієї сторони зі складу усього майна сторін.
Встановлений цим договором режим спільного та роздільного майна, домовленості, яких сторони дійшли у цьому договорі, підлягають врахуванню як при розподілі такого майна (грошових коштів) за життя сторін, так і при оформленні спадкових прав після їх смерті (п. 7.8 договору).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторони придбали автомобіль TOYOTA АVENSIS 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час перебування у зареєстрованому шлюбі і що відповідач розпорядилася зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди ОСОБА_2 . Тому, позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу. При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд виходить з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна.
Не можна погодитися із таким висновком суду, оскільки судом першої інстанції при вирішенні спору невірно застосовані норми матеріального права.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.
У постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року в справі № 6-230цс14 зазначено, що: «стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.
Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, та відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.
Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.
Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.
Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.
Окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта і п`ята статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору.
Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права.
Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14.
Відповідно до статті 94 СК України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
Згідно зі статтею 95 СК України, якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу. Якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення.
Відповідно до статті 96 СК України у шлюбному договорі може бути встановлено загальний строк його дії, а також строки тривалості окремих прав та обов`язків. У шлюбному договорі може бути встановлена чинність договору або окремих його умов і після припинення шлюбу.
Згідно зі статтею 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року в справі № 755/19197/18 (провадження № 61-18343св19) зазначено, що: «норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.»
Відповідно до статті 101 СК України одностороння відмова від шлюбного договору не допускається. Подружжя має право відмовитися від шлюбного договору. У такому разі, за вибором подружжя, права та обов`язки, встановлені шлюбним договором, припиняються з моменту його укладення або в день подання нотаріусу заяви про відмову від нього.
Відповідно до статті 102 СК України на вимогу одного з подружжя шлюбний договір може бути розірваний за рішенням суду з підстав, що мають істотне значення, зокрема, в разі неможливості його виконання.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з положеннями статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Як вбачається з умов пунктів 3.5 та 4.7 шлюбного договору, у випадку розірвання шлюбу ОСОБА_2 зобов`язався передати належні йому частини майна у спільній сумісній власності, що набувались під час зареєстрованого шлюбу, спільній малолітній дитині ОСОБА_3 в тому числі належну йому частину автомобіля марки TOYOTA моделі АVENSIS 2,0L, тип авто легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , кольору сірий, 2008 року випуску. 
При цьому, у пункті 7.1 договору зазначено, що сторони у момент укладення цього договору усвідомлюють значення своїх дій і можуть керувати ними; розуміють природу цього договору, свої права та обов`язки за договором; договір укладається ними у відповідності із справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для сторін обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків і не є фіктивним. 
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що шлюбний договір поставив його у надзвичайно невигідне матеріальне становище; зазначений договір не суперечить положенням статті 93 СК України. 
Аналізуючи зміст шлюбного договору, можна зробити висновок, що сторони цього договору визначили правовий режим спільного майна, залежно від настання певної події, а саме розлучення, та обумовили передачу належних позивачу часток майна спільної сумісної власності доньці сторін. Оскільки шлюбний договір позивачем не оспорений, судом не визнаний недійсним, то зобов`язання за цим договором підлягають виконанню.
Тому, всупереч положенням ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем ОСОБА_2 не доведено порушення його прав та інтересів, що могли б бути підставою для звернення до суду із даним позовом. 
Згідно положень ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом частини другої цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Відповідно до ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, зокрема, й витрати з оплати правничої допомоги розподіляються в залежності від результату вирішення спору. 
Відповідачем при зверненні з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в сумі 3691,83 грн. (том 1 а. с. 238).
Оскільки апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення, понесені нею витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги, підлягають стягненню на її користь із позивача ОСОБА_2 .
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, відмовити.
Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) 3691,83 грн. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складено 11 травня 2023 року