ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року 
м. Черкаси   

Справа № 711/7328/21		
Провадження № 22-ц/821/551/23		
категорія:  301010400 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,
секретаря: Винник І. М.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси 18 січня 2023 року року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, у складі головуючого судді Позарецької С. М., повний текст рішення складено 06 лютого 2023 року, -

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

10 листопада 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.
27 травня 2022 року відповідачем ОСОБА_1 подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням, зобов`язання передати дублікати ключів від квартири.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 червня 2022 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та об`єднано в одне провадження із первісним позовом.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 листопада 2022 року, яка залишена без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням залишено без розгляду, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про повернення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 . 
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 мотивує свої вимоги тим, що 21 серпня 1993 року ОСОБА_2 уклав шлюб із ОСОБА_3 , в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_1 . 
Зазначає, що 04.07.2003, за згодою квартиронаймача ОСОБА_2 (батько), позивача ОСОБА_1 (дочка) було зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 .
27.01.2010 шлюб між батьками позивача розірваний. Після розірвання шлюбу позивач разом із матір`ю проживала у квартирі останньої за адресою: АДРЕСА_2 . 
Проте, весь час спілкувалася із батьком, приїздила до нього додому, мала в квартирі свою окрему кімнату, в якій залишалася на вихідні, канікули та святкові дні.
В подальшому між батьками виникли суперечності у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 не своєчасно виплачував аліменти на утримання дочки, що стало підставою для звернення матері до суду із позовом до батька про стягнення пені за несплату аліментів. Після цього відносини між сторонами погіршилися.
Крім того, з 2017 року відповідач почав часто виїздити за кордон та перебував там тривалий час, а тому зустрічі з ним відбувалися рідко. Однак, кожного разу, коли він повертався, позивач його відвідувала та залишалася в нього вдома.
Влітку 2021 року позивач прийшла додому до відповідача, але вхідні двері відчинити не змогла, оскільки був замінений замок. Її телефонні дзвінки він ігнорував.
Зазначає, що вона неодноразово приходила додому, однак двері квартири ніхто не відчиняв, а тому у квітні та травні 2022 року вона звернулася до поліції з приводу перешкод батька у користуванні квартирою, на що їй було рекомендовано звернутися до суду.
24.04.2022 вона направляла відповідачу вимогу про усунення перешкод у користуванні квартирою та надання ключів, однак вимога була проігнорована.
Вказує, що іншого житла вона не має, вона цікавиться помешканням, частково сплачувала комунальні послуги, має намір проживати у квартирі за місцем своєї реєстрації та користуватися помешканням. На ряду з цим, батько добровільно її до житла не пускає, а тому вона вимушена була звернутися до суду з цим позовом.
Просила суд зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача передати їй дублікати ключів від вказаної квартири, стягнути з відповідача на її користь судові витрати. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 січня 2023 року позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 дублікат ключів від квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн. 
Рішення мотивовано тим, що позовні вимоги є доведеними, оскільки відповідач чинить перешкоди позивачу у праві користування спірним жилим приміщенням, оскільки ОСОБА_1 позбавлена можливості вільно дістатися до помешкання, зокрема про що свідчить заміна замка без надання дочці ключів від квартири.
Крім того, на час судового розгляду справи представником відповідача було заявлено, що відповідач не бажає надавати позивачу ключі від квартири і заперечує проти її проживання там. 
На думку суду, саме по собі звернення  ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житлом, шляхом вселення її до квартири та зобов`язання останнього передати їй ключі від квартири, факт заперечень відповідача щодо задоволення позову, свідчать про наявність таких перешкод, що спростовує доводи останнього в частині не доведення позивачем своїх позовних вимог. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив суд скасувати судове рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Стягнути судові витрати за апеляційний розгляд з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам закону.
Зазначає, що судом порушено право на справедливий суд протягом розумного терміну безстороннім судом при винесенні оскаржуваного рішення і здійснення судового розгляду.
Вважає, що суд першої інстанції мав би відмовити у прийнятті даного зустрічного позову, а ОСОБА_1 мала подати позов в порядку іншого позовного провадження. 
Також вказує, що в порушення ст. ст. 189, 210 ЦПК України, підготовче судове засідання закрито 15.09.2022 і відкладалось через неявку ОСОБА_1 допоки не було призначено на незручні для ОСОБА_2 і його представника дати. Надаючи перевагу ОСОБА_1 і її представнику, суд першої інстанції практично позбавив ОСОБА_2 доступу до правосуддя, поставив у нерівні із зустрічним позивачем умови та здійснив формальне ставлення до первісного позивача із прийняттям рішення на користь саме зустрічного позову. Суд не викликав свідків сторони позивача жодного разу при ухваленому клопотанні про їх допит.
Вважає, що не проживання ОСОБА_1 за адресою реєстрації вже свідчить про факт втрати її права користування спірною квартирою. Саме через цей факт відповідач розшукувалась тривалий час. Крім того, всі проплати комунальних послуг ОСОБА_1 сталися після звернення батька із позовом про зняття її з реєстрації та не покривають навіть 1% реальної квартплати за місяць, хоча відповідач повнолітня і має самостійно утримувати майно в якому проживає.
Також зазначає, що позовні вимоги первісного та зустрічного позову не взаємопов`язані між собою, оскільки вони ґрунтуються на різних підставах, мають різний предмет і зустрічний позов не має на меті захисту від первісного позову або спростування його частково чи повністю, задоволення зустрічного позову не виключає задоволення первісного позову, вимоги за позовами не можуть зараховуватися, оскільки є різнорідними. Тому об`єднання в одне провадження вказаних позовів суперечить положенням ст. 193 ЦПК України.
Крім того, суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду.
Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що витрати за апеляційний розгляд у даній справі, які він поніс та очікує понести складають 25000 грн. При цьому, детальний розрахунок і докази понесених судових витрат будуть подані в судове засідання.

11 квітня 2023 року від представника ОСОБА_1 – адвоката Колотило Л. М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила суд рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.01.2023 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на те, що судом першої інстанції порушено право на справедливий суд протягом розумного терміну. Проте ОСОБА_2 замовчує той факт, що достеменно знаючи фактичне місце проживання ОСОБА_1 , в позовній заяві свідомо вказав лише місце її реєстрації. Тим самим, знаючи, що між сторонами існує спір щодо спірного житлового приміщення, розраховував, що суд винесе по справі заочне рішення, на підставі якого ОСОБА_4 без відома буде знято з реєстрації місця проживання.
Зауважує, що ОСОБА_1 не проживала у спірній квартирі у зв`язку з перешкодами, які їй чинив та чинить надалі ОСОБА_2 , а тому вона була змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.
Вказує, що заяву представника відповідача ОСОБА_2 за зустрічним позовом – адвоката Шаповал О. А. про залишення без розгляду зустрічного позову, поданого ОСОБА_1 , районний суд визнав безпідставною та необґрунтованою, про що 18.11.2022 виніс відповідну ухвалу, яка вступила в законну силу та не оскаржувалась.
На думку ОСОБА_1 , доводи скаржника щодо незаконності ухвали суду, якою позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду, є абсурдними, оскільки вказане судове рішення переглядалось та залишено в силі апеляційним судом.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно з копією паспорту громадянина України ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , останній має місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 9-10).
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 04.07.2003 за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 7110-1445585-2018 від 20.03.2018 (т. 1 а.с. 111 зворот).
Вказане також підтверджується довідкою Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 12.10.2021 № 226475-01-10 (т. 1 а.с. 22).
Квартира АДРЕСА_4 , яка складається з двох кімнат, є комунальною власністю, ордер № 271 Серії П від 13 травня 1976 року виданий ОСОБА_5 на склад сім`ї: ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_2 (син) (т. 1 а.с. 73).
Відповідно до Свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , також це встановлено судовим рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 02.09.2021 (справа №711/666/21) про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Відповідно, повноліття ОСОБА_1 досягла ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 21, 115-118).
Згідно з даними АТ КБ «Приватбанк» від 23.05.2022 та квитанцій, ОСОБА_1 через банківську установу сплачувала частково комунальні послуги квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 119-124, 139-142, 243-244).
ОСОБА_2 також сплачував комунальні послуги щодо вказаної квартири, що підтверджується квитанціями АТ КБ «Приватбанк» (т. 1 а.с. 30-34, 168-214).
27.04.2022 ОСОБА_1 направлено рекомендованим листом ОСОБА_2 вимогу про усунення перешкод у користуванні житлом та про передачу їй ключів від квартири, яка залишилась без реагування (т. 1 а.с. 127).
З відповіді ГУ НП в Черкаській області від 30.05.2022 вбачається, що до відділу служби «02» двічі телефонувала ОСОБА_1 про те, що 22.04.2022 та 07.05.2022 її батько ОСОБА_2 не пускає до квартири (т.1 а.с. 238).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.07.2022 № 305425063, у власності ОСОБА_1 нерухоме майно не перебуває (т. 1 а.с. 239).
Як зазначено у відповіді на запит № 150919124 від 09.11.2022, що надана Державною прикордонною службою України щодо перетину боржником державного кордону за виконавчим провадженням № 66341528, за період часу з 01.01.2022 по 09.11.2022 ОСОБА_2 виїздив за межі України 14.01.2022 і в`їхав до України 25.01.2022, виїхав за межі України 13.02.2022 (т. 1 а.с. 240).
Згідно довідки Черкаського державного технологічного університету № 004/21 від 18.01.2021, ОСОБА_1 є студенткою Черкаського державного технологічного університету (денна форма навчання) (т. 1 а.с. 85).

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повному обсязі, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Частинами 1, 2, 6 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
На ряду з цим, у рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частинами 1, 2 ст. 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ст. 64 ЖК).
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 64 ЖК).
У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. 1 та ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання».
При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (ч. 1 та ч. 2 ст. 71 ЖК).
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦК України).
Системне тлумачення ст. ст. 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21).
Подаючи позов, доводи ОСОБА_1 зводились до того, що вона не має доступу до спірного житла із-за наявності перешкод, які їй чинить батько ОСОБА_2 . 
З матеріалів справи вбачається, що спірне житлове приміщення, а саме квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою, тобто комунальною власністю.
В матеріалах справи міститься ордер № 271 Серії П від 13 травня 1976 року, виданий ОСОБА_5  на склад сім`ї:  ОСОБА_6  (дружина),  ОСОБА_2  (син). На даний час наймачем квартири є  відповідач  ОСОБА_2 . Спірна квартира є двокімнатною.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набула право проживання у спірній квартирі за згоди батька  ОСОБА_2 , який і є наймачем, як член його сім`ї, тобто має право нарівні з наймачем користуватися усіма правами і нести усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, з 04.07.2003. 
ОСОБА_1 , набула повноліття  ІНФОРМАЦІЯ_3 , є студенткою Черкаського державного технологічного університету (денна форма навчання), на праві власності іншого житла не має. 
При цьому доступ до спірної квартири у ОСОБА_1 відсутній протягом тривалого часу з тих підстав, що батько ОСОБА_2 змінив замки, ключі від квартири дочці не передав та не допускає до квартири позивача, підтвердженням чого є неодноразові звернення ОСОБА_1 до поліції.
Крім того, відповідач виїздив за кордон на тривалі проміжки часу, а за відсутності ключів у ОСОБА_1 це також унеможливило їй доступ до житла.
ОСОБА_1 має стійке бажання проживати у спірній квартирі та утримувати її, про що свідчить те, що вона сплачує кошти за житлово-комунальні послуги.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 була вселена у спірну квартиру на законних підставах, проте протягом тривалого часу не має доступу до спірного житлового приміщення з вини відповідача, який чинить їй перешкоди.
Зворотного ОСОБА_2 ні суду першої інстанції, ні в апеляційній скарзі не довів.
Крім того, доводи відповідача ОСОБА_2 відносно не повної сплати комунальних послуг ОСОБА_1 не є підставою для позбавлення її права користування житлом. Крім того, як вже зазначалось, ОСОБА_1 набула повноліття лише 24.02.2021, тоді як перешкоди у користуванні житлом відповідач почав чинити набагато раніше.
Доводи відповідача щодо незаконності залишення його позову до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням без розгляду, не можуть бути предметом даного апеляційного перегляду, адже вказане питання вже переглядалось і постановою Черкаського апеляційного суду від 13.12.2022 залишено без задоволення, а ухвала Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 листопада 2022 року – без змін.
Щодо посилання на порушення розумних термінів розгляду справи, то слід зазначити, що однією з підстав відкладання розгляду справи стало невірне зазначення ОСОБА_2 адреси фактичного, на час розгляду справи, місця проживання ОСОБА_1 , хоча адреса її фактичного місця проживання була йому відомою. Крім того, стороною позивача за первісним позовом періодично ставилось питання про відкладення розгляду справи, які задовольняв суд першої інстанції, також ОСОБА_2 та його адвокат Шаповал О. В. неодноразово не з`являлись на розгляд справи, що і стало підставою для залишення його позову без розгляду.
Крім того, посилання ОСОБА_2 на те, що наявність у ОСОБА_1 відмінного від спірного житла місця проживання свідчить про втрату нею права користування спірним житлом не заслуговує на увагу, адже підставою цьому є причини, які судом визнані поважними.
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності відмови у прийнятті зустрічного позову також не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою суду від 17.06.2022, під час підготовчого провадження, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , яка була подана одночасно із відзивом на первісний позов 27.05.2022, було прийнято до розгляду та об`єднано із первісним позовом ОСОБА_2 .
Вказана обставина вірно встановлена в ухвалі Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 листопада 2022 року, якою заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шаповал О. В. про повернення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням залишено без задоволення.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суто формальних міркувань, не впливають на правову кваліфікацію спірних правовідносин та вирішення справи по суті, крім того, посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства, не є тим порушенням норм процесуального права яке є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України, а саме у разі задоволення позову вони покладаються на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовлено, отже на нього покладається обов`язок з компенсації позивачу ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
До відзиву на апеляційну скаргу представником ОСОБА_1 – адвокатом Колотило Л. М. долучено розрахунок суми судових витрат (витрат на правничу допомогу), який складає 7000 грн, що згідно з актом виконаних робіт та наданих послуг від 11 квітня 2023 року складаються з: надання ОСОБА_1 правової консультації, вивчення апеляційної скарги, поданої ОСОБА_2 , складання та подання до Черкаського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, направлення вказаного відзиву ОСОБА_2 та представництво інтересів ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції по даній цивільній справі.
Оплата вказаних витрат підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № б/н від 11.04.2023 на суму 7000 грн сплачених ОСОБА_1 на підставі Договору № 07/04 від 07.04.2023 про надання правничої допомоги.
Крім того, в підтвердження витрат на адвоката Коваленко М. С. надано суду: Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 330 ОСОБА_7 , Ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Колотило Л. М. на підставі Договору про надання правової допомоги від 07.04.2023 № 07/04 та Договір № 07/04 від 07.04.2023 про надання правничої допомоги.
Згідно п. 1.3 Договору № 07/04 від 07.04.2023 оплата адвоката за виконання доручень за цим договором складає 7000 грн. Оплата здійснюється не пізніше складання відзиву на апеляційну скаргу.
Розглянувши подану позивачем заяву, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Частиною 4 ст. 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
У відповідності до ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
При цьому, чинним законодавством визначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Частинами 3-5 ст.137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що вказано у ч. 6 ст. 137 ЦПК України.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18, провадження N 12-171гс19).
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», рішення від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»).
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі N 596/2305/18-ц (провадження N 61-13608св20).
Дослідивши надані стороною позивача докази в підтвердження надання адвокатом Колотило Л. М. правничої допомоги, врахувавши предмет позову, складність справи, кількість судових засідань в яких адвокат брала участь та проведену нею роботу, а також враховуючи заперечення представника ОСОБА_2 – адвоката Шаповал О. В. щодо стягнення таких витрат та їх розміру, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вказані витрати є завищеними, тому стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає 5000 грн витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 січня 2023 року – залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 04 травня 2023 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак