Справа № 135/871/22
Провадження № 22-ц/801/605/2023
Категорія: 82
Головуючий у суді 1-ї інстанції Корнієнко О.М.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року	Справа № 135/871/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.
з участю секретаря судового засідання: Ковальчук О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 135/871/22
за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про визнання недійсним попереднього договору, стягнення коштів,
за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Пікуліна Романа Миколайовича на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Корнієнко О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЗЕМ ШИППІНГ" про захист прав споживача.
В заяві зазначав, що 07 лютого 2022 року між ним та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу за умовами якого він як покупець перерахував на розрахунковий рахунок відповідача аванс у сумі 207 667.95 грн. Основний договір мало бути укладено до 30 червня 2022 року.
Проте, відповідач ухилився від виконання своїх зобов`язань, що призвело до порушення його прав як споживача.
Просив визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Стягнути з відповідача на його користь сплачений ним аванс у сумі 207 667.95 грн., інфляційні втрати в розмірі 34 711.87 грн., пеню в розмірі 423 640.86 грн., а всього 666 019.83 грн., а також 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди (а.с. 1-5).
Заочним рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 46-48).
Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що попередній договір не підписаний відповідачем.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пікулін Роман Миколайович просить Заочне рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 січня 2023 року скасувати і ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, про причину неявки суд не повідомили.
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.
Фактичні обставини, встановлені судом
Так, в обґрунтування заявлених вимог до заяви додано як доказ підписаний тільки позивачем проект попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-12458 датований 07 лютого 2022 року (далі – проект попереднього договору), сторонами в якому зазначені Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕЗЕМ ШИППІНГ" як продавець, в особі директора Калашнікова Віталія Анатолійовича та ОСОБА_1 як покупець (а.с. 7-9). 
За текстом проекту попереднього договору сторони зобов`язалися укласти у майбутньому, до 30 червня 2022 року, договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний ТОВ "ВЕЗЕМ ШИППІНГ" транспортний засіб марки: Ford, модель: escape, рік випуску: 2014, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 (далі – транспортний засіб).
Вказано ціну зазначеного рухомого майна у розмірі 11 001,00 доларів США, що на день укладення попереднього договору було еквівалентним 309 642.95 грн., у тому числі ПДВ – 51 607.16 грн. та розмір передоплати в якості завдатку в розмірі 7 378 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладання Договору становить 207 667. 09 грн., у тому числі ПДВ – 34 611.28 грн., який мав би сплатити покупець на рахунок продавця, у день підписання попереднього договору.
В пункті 4.1. проекту попереднього договору зазначено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами, а саме 07 лютого 2022 року, і діє до 30 червня 2022 року або до укладення Основного договору.
07 лютого 2022 року, тобто на дату коли мав бути підписаний сторонами попередній договір, ОСОБА_1 , відповідно до рахунку на оплату № 12458-ВШ0077 від 07 лютого 2022 року, перерахував на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЗЕМ ШИППІНГ" - 207 667. 09 грн. за легкове авто, б/у, марка Ford, модель: escape, ідентифікаційний номер -1FMCU9GXDEUC53713, рік випуску: 2014, об`єм двигуна – 1600 см3, тип двигуна – бензиновий (а.с. 10).
Дії сторін правочину мають бути добросовісними. Добросовісність – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
Постанова КЦС ВС від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 Постанови КГС ВС від 09.04.2018 у справі № 903/394/18, від 17.11.2018 у справі № 911/205/18

Мотиви і висновки апеляційного суду щодо вимоги про визнання недійсним попереднього договору
Згідно із частинами першою та четвертою статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
У статті 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно із частиною другою статті 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.
У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(учасників) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідно до частини першої статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.
Відповідно до частин першої та другої статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
2. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
На відносини, що здійснюються в процесі створення, відправлення, передачі, зберігання, зберігання, обробки, використання та знищення електронних документів, поширюється дія Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" .
За змістом статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.
Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму.
Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Як передбачено у статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". (частина перша стаття 7).
Пропозиція укласти договір повинна містити істотні умови договору, вона повинна бути відправлена від сторони, яка пропонує укласти договір, а також виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Згідно статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1). У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників (ч. 2).
Таким чином, намір юридичної особи, яка зробила пропозицію, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття, може виражатись лише у разі підписання проекту договору і направлення його іншій стороні. Без підписання такого паперового документу власноруч чи у разі складення електронного документу без накладення електронного підпису уповноваженою на укладення договорів посадовою особою юридичної особи, не можна вважати, що така юридична особа готова взяти на себе зобов`язання у разі прийняття пропозиції укласти договір іншим контрагентом.
Отже, наданий позивачем проект попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП -12458 датований 07 лютого 2022 року, який не підписаний відповідачем, не можна вважати пропозицією укласти договір (офертою) в розумінні статті 641 ЦК України.
Встановивши, що відповідач попередній договір не підписував, відповідно, істотних умов цього договору не погоджував, апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідача було відсутнє волевиявлення на укладення спірного договору.
Не укладення попереднього договору купівлі – продажу транспортного засобу ПКП-12458 датованого 07 лютого 2022 року, може свідчити лише про порушення намірів щодо укладання такого договору, а не про його недійсність. Оскільки недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання не укладеного договору.
Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц , якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Згідно із частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і по захист яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Враховуючи, що спірний договір є неукладеним, тому у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту саме у цій частині вимог, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.

Мотиви і висновки апеляційного суду щодо вимоги про стягнення суми авансу
Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Зокрема при вирішенні питання про стягнення суми сплаченого авансу, суд першої інстанції не встановив правову природу рахунку на оплату № 12458-ВШ0077 від 07 лютого 2022 року, згідно якого позивач ОСОБА_1 перерахував на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЗЕМ ШИППІНГ" - 207 667. 09 грн. за легкове авто, б/у, марка Ford, модель: escape, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , рік випуску: 2014, об`єм двигуна – 1600 см3, тип двигуна – бензиновий (а.с. 10), у рахунок укладання в майбутньому договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП – 12458.
Встановлений факт передоплати частини суми вартості зазначеного в рахунку транспортного засобу, свідчить про наявність між сторонами зобов`язальних (договірних правовідносин), що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України.
При цьому в разі не укладення основного договору купівлі-продажу, задля чого здійснювалась позивачем передоплата, норми ЦК України спеціально передбачають правові наслідки цього, відмінні від статті 1212 ЦК України.
Відповідно до частини першої та пункту першого частини другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. 
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.
Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Отже, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, підстави виникнення якого пов`язані із укладанням договору купівлі-продажу.
Оскільки договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП – 12458 між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, перерахована позивачем передоплата на рахунок відповідача в еквіваленті 7 378 доларів США, є авансом, який підлягає поверненню позивачу, а не завдатком.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, і є таким, що не змінювався.
Офіційний курс гривні до долара США станом на 09 травня 2023 року встановлено НБУ на рівні 36.5686 грн. 
Отже, стягненню підлягає 269 803. 28 грн. (7 378 х 36,5686).

Мотиви і висновки апеляційного суду щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Установивши, що свій обов`язок повернути аванс позивачці відповідачка не виконала, апеляційний суд обґрунтовано стягнув з останньої 3 % річних від простроченої суми. 
Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті – гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, інфляційні нарахування, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, не стягуються. В такому випадку втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. 
Відповідні висновки викладені у постанові ВП ВС 7 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. 
Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18. 
Отже, позовна вимога щодо стягнення інфляційних нарахувань з урахуванням їх правової природи є безпідставною, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США.

Мотиви і висновки апеляційного суду щодо вимоги про стягнення пені
Згідно із частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
В обґрунтування вимог щодо стягнення пені позивач посилався на частину п`яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та на постанову ВС від 04 серпня 2021 року у справі № 587/823/19 провадження № 61-5139св21.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Проте, абзац 1 частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу транспортних засобів. Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені.

Мотиви і висновки апеляційного суду щодо вимоги про стягнення моральної шкоди
Правовим наслідком ухилення сторони від укладення основного договору, за умови виконання покупцем обов`язку щодо сплати авансу, є відшкодування збитків, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статі 635 ЦК України).
Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема, якщо право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає із її положень; у випадках передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
Правовідносини, що виникли між сторонами, згідно яких сторони домовилися про укладення основного договору - купівлі-продажу, на виконання якого ОСОБА_1 відповідно до рахунку на оплату № 12458-ВШ0077 від 07 лютого 2022 року перерахував на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЗЕМ ШИППІНГ" - 207 667. 09 грн. за легкове авто, б/у, марка Ford, модель: escape, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , рік випуску: 2014, об`єм двигуна – 1600 см3, тип двигуна – бензиновий (а.с. 10), а відповідач зобов`язався передати йому зазначене майно, фактично за своїм змістом є правовідносинами у сфері торговельного та інших видів обслуговування до яких підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 23 ЦК України.
Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення відповідачем зобов`язання передати транспортний засіб у власність позивача, апеляційний суд враховує, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено (пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).
У постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (провадження № 12-49гс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Означений спосіб захисту застосовний і тоді, якщо можливість отримання відповідного відшкодування за конкретне порушення права (зокрема і права члена адвокатського об`єднання) прямо не передбачене законом, іншим актом цивільного законодавства, договором або іншим правочином. Для задоволення відповідної вимоги суд застосовує приписи пункту 9 частини другої статті 16 та статті 23 ЦК України (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (пункт 92), від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 (пункт167).
Установивши доведеність позивачем порушення його прав відповідачем, що полягає у тривалому ухиленні від укладення основного договору купівлі-продажу житла, за яке позивачем сплачено значну суму коштів, суд першої не зазначив обставин, які спростовують презумпцію завданої позивачеві моральної шкоди та не врахував практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої визнається презумпція моральної шкоди, за якої у разі порушення майнових або цивільних прав "середня" "нормально" реагуюча на протиправну щодо неї поведінку, людина повинна відчувати страждання, тобто моральну шкоду.
При визначенні розміру моральної шкоди, з урахуванням зазначених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, у сумі 5 000 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої та другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що встановлені судом обставини дають підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пікуліна Романа Миколайовича, а позивач звільнений за законом від сплати судового збору за його подачу, з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати, а саме : судовий збір за подання позовної заяви в розмірі – 3350,05грн, а також за подання апеляційної скарги в розмірі – 4120,56 грн.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 367; 376; 381; 382; 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пікуліна Романа Миколайовича задовольнити частково.
Заочне рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 січня 2023 року скасувати і ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЗЕМ ШИППІНГ" про захист прав споживача задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЗЕМ ШИППІНГ" на користь  ОСОБА_1 269 803. 28 грн, що були перераховані товариству як аванс за транспортний засіб.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЗЕМ ШИППІНГ" на користь ОСОБА_1 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
В решті позову відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЗЕМ ШИППІНГ" в дохід держави судові витрати, а саме : судовий збір за подання позовної заяви в розмірі – 3350,05 грн, а також за подання апеляційної скарги в розмірі – 4120,56 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

В.В. Сопрун