КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 760/30711/18                                                                  Головуючий у суді І інстанції Українець В.В.
Провадження № 22-ц/824/6844/2023                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
28 червня 2023 року                                                  м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дідович Ірина Вікторівна, про визнання недійсними заяви та заповіту,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка доводилась їм тіткою та якій на день смерті належала квартира АДРЕСА_1 .
За життя  ОСОБА_4 хворіла на серцево-судинні захворювання, у тому числі мала хворі судини головного мозку, а також хворобу Паркінсона та інші. Через такі хвороби ОСОБА_4 потребувала допомоги у веденні домашнього господарства та періодичного догляду за нею. Дітей чи інших близьких родичів покійна не мала, тому ОСОБА_1 регулярно надавала їй допомогу та періодично здійснювала догляд за нею, а крім того вони спільно надавали своїй тітці матеріальну допомогу.
25 грудня 2012 року ОСОБА_4 склала заповіт на все своє майно на ім'я  ОСОБА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Шамрай Л.І. - відповідачем у справі.
Коли вони звернулись до нотаріальної контори для відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , їм стало відомо, що відповідач вже подала заяву про прийняття спадщини, оскільки 23 січня 2015 року посвідчила заяву про скасування заповіту на ім`я ОСОБА_1 , а 27 березня 2015 року посвідчила у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. заповіт від ОСОБА_4 на своє ім`я.
Позивачі вважають, що заповіт спадкодавця від 27 березня 2015 року та заява від 23 січня 2015 року про скасування попереднього заповіту є недійсними, адже ОСОБА_4 періодично спілкувалась із ОСОБА_3 , як приватним нотаріусом, посвідчувала у неї копії документів, а тому довіряла відповідачу та документи перед підписом не читала.Внаслідок хвороб ОСОБА_4 на початку 2015 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідач, знаючи про хвороби ОСОБА_4 , скористалась цим та надала на підпис заяву про скасування заповіту та новий заповіт. За таких обставин, волевиявлення ОСОБА_4 щодо складання нового заповіту не було вільним та не відповідало її волі.
З урахуванням наведеного просили суд визнати недійсною заяву № 55 ОСОБА_4 від 23 січня 2015 року про скасування заповіту № 54012878 від 25 грудня 2012 року та визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. від 27 березня 2015 року за № 57281521.
Рішенням Солом`няського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що місцевий суд надав оцінку посмертній судово-психіатричній експертизі, однак не дослідив докази в їх сукупності, зокрема покази свідків, які свідчать про те, що на момент складання заповіту на ім`я відповідача спадкодавець не розуміла значення своїх дій і могла перебувати у стані алкогольного сп`яніння чи під дією медичних препаратів у поєднанні з алкоголем.
Вважає висновок експертизи є необґрунтованим, оскільки він виготовлявся лише на підставі медичної документації, однак ОСОБА_4 на обліку у лікаря-психіатра не перебувала, а отже медичної документації щодо її психічного стану експертам не було надано. Разом із тим, цей висновок суперечить наявним в матеріалах справи доказам, зокрема показанням свідка ОСОБА_5 , яка є лікарем-терапевтом Солом`янської районної лікарні № 17 і відвідувала ОСОБА_4 у неї вдома, а також свідка ОСОБА_6 , яка спілкувалась з ОСОБА_4 , свідка ОСОБА_7 . Свідки повідомили суду, що ОСОБА_4 зловживала алкоголем, страждала втратою пам`яті.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Гулько Ж.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки позивач не змогла назвати конкретних порушень судом першої інстанції норм процесуального права та обставин неправильного застосування норм матеріального права, суд повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив всі докази, які наявні в матеріалах справи, як висновку СМЕ, так і показам свідків. Саме для визначення стану особи в момент вчинення правочину і проводяться посмертні експертизи із залученням спеціалістів психіатрів, що і було виконано у даній справі. Дії суду та експертів Київського міського центру судово-психіатричних експертиз відповідали вимогам Закону України «Про психіатричну допомогу». Таким чином, твердження позивача в частині того, що суд належним чином не з`ясував психічний стан заповідача у момент складення заповіту та поклав в основу судового рішення висновок судово-психіатричної експертизи, а також не взяв до уваги показання свідків, є надуманими та нічим не підтвердженими.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Гулько Ж.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції в силі.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився і свого представника не направив, про розгляд справи повідомлялася належним чином, про причини неявки до апеляційного суду не повідомив та відзив на апеляційну скаргу не подавав.
Позивач (скаржник) ОСОБА_1 також в судове засідання не з`явилися, її представник - адвокат Репецька Є.М. 27 червня 2023 року надіслала на електронну адресу суду апеляційної інстанції заяву про перенесення судового засідання у зв`язку з хворобою.
Суд апеляційної інстанції залишив вказану заяву без розгляду на підставі частин другої, четвертої статті 183 та статі 360 ЦПК України, оскільки вона не підписана (не скріплена) з використанням власного електронного цифрового підпису її підписанта у відповідності до вимог частини восьмої статті 43 ЦПК України, частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» та частини першої, другої статті 6, частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.
Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).
Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки позивачів в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що вони належним чином повідомлені про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи, доводів апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи за відсутності цих учасників справи на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 листопада 2000 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності  ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 14).
ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_4 померла (т. 1, а.с. 13).
25 грудня 2012 року ОСОБА_4 склала заповіт на все своє майно на ім`я ОСОБА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шамрай Л.І. - відповідачем у справі (т. 1, а.с. 15).
23 січня 2015 року ОСОБА_4 подала приватному нотаріусу Шамрай Л.І. заяву про скасування заповіту від 25 грудня 2012 року, складеного на ім`я ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 166).
27 березня 2015 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. (т. 1, а.с. 141).
Відповідно до цього заповіту ОСОБА_4 все своє майно заповіла ОСОБА_3 .
Підставами пред`явленого позову позивачі визначили те, що на момент складання оспорюваного заповіту спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому він є недійсним.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказами в їх сукупності доводиться, що  ОСОБА_4 в момент підписання заяви від 23 січня 2015 року про скасування заповіту та заповіту від 27 березня 2015 року за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта № 714 від 08 грудня 2021 року. Оспорювані заява та заповіт складені за вільним волевиявленням ОСОБА_4 та не суперечать вимогам закону. Покази свідків сторони позивача щодо стану здоров`я ОСОБА_4 висновків судової експертизи не спростовують.
За таких обставин, позивачами не надано доказів на підтвердження того, що оспорювані ними заява та заповіт   ОСОБА_4 мають ознаки недійсності, а саме, що остання під час підписання зазначених документів не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину, однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною третьою статті 203 ЦК України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
За правилами статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (частини перша, друга статті 1235 ЦК України).
Стаття 1247 ЦК України визначає загальні вимоги до форми заповіту, змістом частин першої і другої якої визначається, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
У відповідності до положень статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Відповідно до вимог частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Заповіт може бути визнаний недійсним у тому випадку, коли волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
При цьому частиною першою статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. 
У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що заява про скасування заповіту від 25 грудня 2012 року та заповіт від 27 березня 2015 року є недійсними, оскільки вони складені особою, яка мала психічні розлади, а тому ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
Відповідно до постанови  Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» справи про визнання недійсним правочину вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України (нині - стаття 89 ЦПК України).
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд першої інстанції вірно установив, що передбачених частиною другою статті 1257 ЦК України підстав для визнання оспорюваного заповіту недійним позивачами доведено не було, тоді як заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.
Так, на виконання вимог ЦПК України суд першої інстанції за клопотанням позивачів 06 вересня 2021 року призначив у справі судову експертизу з метою встановлення психічного стану спадкодавця у момент складення оспорюваного заповіту та, як було встановлено, відповідно до висновку посмертної судової-психіатричної експертизи від 08 грудня 2021 року № 714, проведеної експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, під час складання та підписання 23 січня 2015 року заяви про скасування заповіту від 25 грудня 2012 року та заповіту від 27 березня 2015 року ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т. 2, а.с. 8-14).
Зі змісту оспорюваного заповіту ОСОБА_4 також вбачається, що він складений у письмовій формі із зазначенням місця, дати та часу його складання, підписаний заповідачем, дієздатність якої нотаріусом перевірена, та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дідович І.В. 27 березня 2015 року за реєстровим № 1149.
При цьому сам текст вказаного заповіту складений нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а заповідач письмово підтвердила, що заповіт прочитаний нею в голос, його зміст їй зрозумілий і повністю відповідає її волі, про що свідчить власноручний підпис заповідача у заповіті.
Зі змісту заповіту від 27 березня 2015 рокучітко і однозначно вбачається воля заповідача, яка самостійно обрала нотаріуса і звернулась до нього добровільно, передати відповідачу в порядку спадкування все її майно (т. 1, а.с. 141).
Таким чином обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачами належними та допустимими доказами своїх позовних вимог про визнання заповіту недійсним з підстав того, що волевиявлення заповідача не було вільним на не відповідало її внутрішній волі.
Сумніви позивачів щодо відсутності вільного волевиявлення заповідача і щодо того, що посвідчення заповіту, на їх думку, не відповідало дійсній волі померлої як підстава, передбачена у частині другій статті 1257 ЦК України, не підтверджені доказами, які б свідчили, що ОСОБА_4 складала у нотаріуса заповіт проти своєї волі внаслідок застосування до неї будь-якого тиску. Твердження позивачів ґрунтуються на припущеннях, які нічим не доведені.
В оцінці доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що висновок про тимчасову недієздатність особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, проте будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення такого правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення особа не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, що було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.
При цьому у відповідності до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 17 вересня 2014 року № 6-131цс14, суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Той факт, що позивач у момент укладення договору виявляв ознаки психічного розладу, які здійснили істотний вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність, не є підставою для визнання договору недійсним відповідно до цієї норми.
Зі змісту рішення суду вбачається, що в його основу суд взяв висновок судово-психіатричного експертизи, який зроблений експертами, які мають відповідну фахову підготовку з урахуванням зібраних по справі доказів, в тому числі наявної медичної документації, пояснень свідків як зі сторони позивачів так і зі сторони відповідача, а також окремо були проаналізовані свідчення свідка, яка має медичну освіту.
Тобто, покази свідків сторони позивачів щодо стану здоров`я ОСОБА_4 у 2015 році були враховані експертами при проведені судової експертизи і висновків психіатричної експертизи не спростовують.
Із зазначеного висновку вбачається, що він є розгорнутий та достатньо мотивований, при його складанні були досліджені всі наявні в розпорядженні експертів матеріали, необхідні для проведення експертизи, суперечностей в самому висновку не встановлено, він не суперечить наявним матеріалам справи на час проведення експертизи і не викликає сумнівів у колегії суддів в його правильності.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами і здобутих в ході розгляду справи доказів, які належним чином оцінені, правильно застосувавши положення цивільного закону, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним через недоведеність заявлених вимог, оскільки як правильно встановлено судом, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_4 на час скасування попереднього заповіту та складання нового була не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а її волевиявлення не було вільним чи не відповідало її волі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин та положень чинного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.
За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Натомість у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Гулько Ж.В. порушила питання про покладення на позивача судових витрат шляхом стягнення з неї на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 000,00 грн.
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За правилом частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частина третя статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі № 550/936/18.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (див. висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18).
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.
При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
При цьому саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.
Виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку і категорії справи, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу адвоката у фіксованому розмірі (т. 2, а.с. 89-95), врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; складності справи та її значення для сторін, а також урахувавши критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також відсутність заперечень ОСОБА_1 щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу та доводів щодо їх неспівмірності, колегія суддів дійшла висновку, що документально підтвердженні судові витрати відповідача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в сумі 10 000,00 грн слід покласти на позивача, оскільки її апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є пропорційним, розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому не порушуватиме права відповідача на отримання коштів, які вона була змушена реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в апеляційному суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року у даній справі залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 000,00 грн (десять тисяч гривень) понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 03 липня 2023року.
 
Головуючий                                                                        С.А. Голуб

Судді:                                                                                   Т.О. Писана

Д.О. Таргоній