22.05.23
22-ц/812/360/23
Провадження № 22-ц/812/360/23         
Провадження № 22-ц/812/468/23         

П О С Т А Н О В А 
іменем України

17 травня 2023 року                                                      м. Миколаїв
справа № 487/2212/22
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,
із секретарем - Ковальським Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги
ОСОБА_1 та
Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП»
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 20 лютого 2023 року суддею Лагодою А.А., в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 до 
Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП»
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору -
ОСОБА_2 , Державний концерн «Укроборонпром»
про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
в с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
25 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позивач зазначав, що з 01 квітня 2022 року працював на посаді заступника директора з безпеки ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП». 06 травня 2022 написав заяву про звільнення за власним бажанням, з посиланням на статтю 38 КЗпП України. Заявою від 20 травня 2022 року відкликав заяву про звільнення, проте цього ж дня його було звільнено з роботи наказом № 119-К від 19 травня 2022 року. Наказом № 127-К від 25 травня 2022 року він був поновлений на роботі, а наказом № 134-К від 28 травня 2022 року повторно звільнений. 
Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_1 просив, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, скасувати наказ № 119-К від 19 травня 2022 року, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Посилаючись на те, що з наказом про звільнення № 119-К від 19 травня 2022 року був ознайомлений тільки 30 червня 2022 року, ОСОБА_1 вважав дотриманими вимоги частини другої статті 233 КЗпП України щодо місячного строку звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі.
До участі в справі як третіх осіб залучено ДК «Укроборонпром» та ОСОБА_2 .
У відзиві на позовну заяву ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Відповідач посилався на те, що ОСОБА_1 01 квітня 2022 року був переведений на посаду заступника директора з безпеки з порушенням вимог наказу ДК «Укроборонпром» № 357 від 03 вересня 2020 року, яким затверджено порядок погодження Концерном призначення та звільнення окремих працівників його підприємств-учасників. Згідно цього положення, у разі прямого підпорядкування вказаних посад керівникові підприємства-учасника, кандидати на вказані посади підлягають погодженню з Концерном.
Зазначав, що після подання ОСОБА_1 заяви про звільнення, ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» розпочало пошук нового працівника на цю посаду, та наказом № 116-К від 18 травня 2022 року прийняв на роботу ОСОБА_2 .
Крім іншого вказував на те, що трудові відносини можуть бути продовжені лише в разі наявності одночасно двох умов: коли працівник не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, проте ОСОБА_1 з 21 травня 2022 року на робочому місці не з`являвся, що свідчить про залишення ним роботи після дати звільнення.
Одночасно відповідач наголошував на тому, що подання ОСОБА_1 20 травня 2022 року заяви про відкликання заяви про звільнення, не може вважатись завчасним зверненням в розумінні статті 38 КЗпП України, оскільки на цю дату відповідачем вже було реалізовано право на звільнення позивача та проведено повний розрахунок при звільненні.
Щодо доводів позивача про його поновлення на роботі за наказом 
№ 127-К від 25 травня 2022 року та повторне звільнення наказом № 134-К від 28 травня 2022 року, то відповідач вважає їх безпідставними оскільки ці накази мали характер проектів, а компетентним органом таких рішень не приймалося.
Також відповідач вказував на пропуск позивачем строку звернення до суду, посилаючись на те, що ОСОБА_1 був обізнаний про дату та підставу звільнення, що підтверджується розрахунком при звільненні, табелем обліку робочого часу та актом про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки від 20 травня 2022 року.
У відповіді на відзив представник позивача зазначала, що у відповідача не було підстав 18 травня 2022 року приймати на роботу ОСОБА_2 , оскільки написавши заяву про звільнення, ОСОБА_1 не залишав робочого місця та 20 травня 2022 року відкликав свою заяву про звільнення.
Представник відповідача у запереченнях на відзив зазначав, що після 21 травня 2022 року ОСОБА_1 роботу на підприємстві не продовжував.

Від ДК «Укроборонпром» надійшло заперечення на позовну заяву, в якому представник зазначав, що звільнення позивача відбулося на підставі його заяви від 06 травня 2022 року. 20 травня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про відкликання заяви про звільнення вже після винесення наказу № 119-К. З 21 травня 2022 року ОСОБА_1 на роботу не виходив. 
Також представник вважав пропущеним строк звернення до суду, оскільки про дату та підстави звільнення ОСОБА_1 був обізнаний 20 травня 2022 року коли відмовився від отримання копії наказу та трудової книжки. 
У відповіді на відзив представник позивача вказувала на те, що на продовження роботи ОСОБА_1 після 20 травня 2022 року вказує те, що 23 травня 2022 року ОСОБА_1 , як відповідальна особа від ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП», був присутній на позаплановому заході в приміщенні бібліотеки ім. Кропивницького, де отримав рішення ММР від 02 травня 2022 року «Про організацію видачі населенню міста Миколаєва продовольчих товарів на безоплатній основі в умовах воєнного стану»; 24 та 25 травня 2022 року він не був допущений до роботи; 27 та 28 травня 2022 року позивач здійснював свої функціональні обов`язки, зокрема 27 травня 2022 року підписував лист на ім`я Президента України; 30 травня 2022 року не був допущений до робочого місця та звертався з цього приводу до відповідача щодо наявності електронного ключа до пропускної системи.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав позовні вимоги про поновлення на роботі частково обґрунтованими, оскільки фактична дата звільнення ОСОБА_3 у наказі 119-К від 19.05.2022 зазначена без додержання двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення (20.05.2022 останній робочий день позивача) з прийняттям на посаду заступника директора з безпеки ОСОБА_2 18.05.2022 року.
При цьому відмова у позові обґрунтована пропуском позивачем місячного строку пред`явлення позову та неподанням ним клопотання про поновлення цього строку.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду касувати та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тими ж доводами, що і позовна заява та помилковістю висновків суду про пропуск ним строку позовної давності, оскільки про своє звільнення він дізнався тільки 30 червня 2022 року з листа керівника підприємства.
У своїй апеляційній скарзі ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» просило змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в частині визнання позовних вимог обґрунтованими та доповнити мотивувальну частину визнанням позовних вимог необґрунтованими у повному обсязі. В іншій частині просило залишити рішення суду без змін.
Апелянт посилався на неналежну оцінку судом доказів, зокрема щодо прийняття на роботу ОСОБА_1 без погодження з ДК «Укроборонпром» та усунення цього недоліку прийняттям на роботу ОСОБА_2 .
Також апелянт посилався на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 545/2544/13, згідно якої трудові відносини з працівником, який подав заяву про звільнення за статтею 38 КЗпП України, можуть бути продовжені лише за наявності одночасно двох умов: коли працівник не залишив роботи і не наполягає на розірванні трудового договору.
При цьому апелянт наполягав на тому, що ОСОБА_1 з наступного дня після звільнення - 21 травня 2022 року, на роботу не виходив. 
Узагальнені доводи інших учасників 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ДК «Укроборонпром» виклав обставини, якими заперечував проти позову та додатково зазначав, що позивач з 20 травня 2022 року знав про своє звільнення, оскільки отримав розрахункові кошти, тому звернувшись до суду з позовом 27 липня 2022 року, пропустив встановлений законодавством місячний строк для звернення з таким позовом. 
У відзиві на апеляційну скаргу ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» представник позивача адвокат Коренко Т.В. зазначала, що відповідач безпричинно не видавав позивачу наказу про звільнення, а лише не допускав до робочого місця. Вказувала на зловживання відповідача ненаданням витребуваних судом документів.
2.Мотивувальна частина
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що з 01 квітня 2022 року ОСОБА_1 працював у ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» на посаді заступника директора з безпеки. 
06 травня 2022 ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. 
20 травня 2022 року ОСОБА_1 відкликав заяву про звільнення, проте цього ж дня його було звільнено з роботи наказом № 119-К від 19 травня 2022 року. 
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає не повністю.
Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 частково є обґрунтованим, його звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а саме - прийняттям на роботу 18 травня 2023 року ОСОБА_2 не додержано двотижневого строку з дати попередження ОСОБА_1 про звільнення, оскільки останнім робочим днем ОСОБА_1 мало бути 20 травня 2022 року. Проте, суд першої інстанції вважав, що позивач ОСОБА_1 пропустив визначений статтею 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду. Оскільки позивач заяви про поновлення цього строку не подав, тому суд першої інстанції саме з цих підстав відмовив у задоволенні позовних вимог.
Проте, відповідно до частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.
У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв на час звільнення  ОСОБА_1 з роботи (Постанова КМУ від 23 лютого 2022 року № 229) та на час звернення до суду з цим позовом (Постанова КМУ від 27 травня 2022 року № 630).
Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 233 КЗпП України на час дії карантину продовжуються автоматично, а, відповідно, особа яка звертається до суду поза межами вказаних строків у період карантину не повинна звертатися до суду з клопотанням про поновлення їй такого строку.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про пропуск ОСОБА_1 строку для звернення до суду із цим позовом, з посиланням на загальні норми про позовну давність, є помилковими та висловленими без врахування пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції припустився помилки щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом та щодо наявності підстав для подання ним заяви про поновлення цього строку.
Аналогічних висновків прийшли, зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 489/5441/21 та Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22.
Апеляційний суд не приймає до уваги посилання представника третьої особи на постанову Верховного Суду від 14 листопада 2022 року у цивільній справі № 552/4200/21, оскільки в цій постанові йдеться про закінчення процесуальних строків, передбачених ЦПК України, а у справі, яка переглядається йдеться про захист трудових прав позивача, строки за якими визначаються КЗпП України.
Щодо позовних вимог   ОСОБА_1  про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, слід зазначити наступне. 
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Положеннями статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно медичного висновку або особою з інвалідністю першої групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Крім того, працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву, і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільнені, дія трудового договору вважається продовженою.
Сторони трудових правовідносин не можуть в односторонньому порядку змінювати строки попередження. Працівник, який попередив роботодавця про розірвання на його вимогу трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати таку заяву, за винятком випадків, коли на його місце було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців. При цьому, якщо відсутнє усне чи письмове відкликання заяви про звільнення за власним бажанням і після закінчення строку трудового договору його не було розірвано, а працівник не наполягає на звільненні, дія договору вважається продовженою. Винятки становлять випадки розірвання договору з поважних причин, про що зазначає працівник.
За відсутності домовленості працівника і роботодавця про дату звільнення до закінчення двотижневого строку, працівник не може бути звільнений в межах цього строку з дати, яку на власний розсуд обрав роботодавець. Працівник не може бути звільнений з дати, яка не відповідає домовленості.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 21 грудня 2020 року у справі № 359/6858/19 та від 17 серпня 2022 року у справі № 372/128/21.
Подаючи 06 травня 2022 року заяву про звільнення за власним бажанням, ОСОБА_1 не зазначав жодних підстав, які давали б можливість розірвати трудовий договір раніше двотижневого строку попередження, як і не вказував дати, з якої просить його звільнити.
Наведене свідчить про відсутність у роботодавця підстав для звільнення ОСОБА_1 раніше двотижневого строку після подачі заяви про звільнення та вказує на недотримання ним визначеної законодавством процедури звільнення.
20 травня 2022 року ОСОБА_1 відкликав свою заяву про звільнення. Визначеного законом строку подання такої заяви ОСОБА_1 дотримався.
Як пояснили у судовому засіданні апеляційного суду представник ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» та представник ДК «Укроборонпром», прийнятий на роботу 18 травня 2022 року ОСОБА_2 не був запрошений в порядку переведення з іншого підприємства.
Зазначені обставини вказують на порушення відповідачем трудових прав позивача ОСОБА_1 , що є підставою для його поновлення на роботі.
Як вбачається з наказу ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» від 19 травня 2022 року № 119-К, ОСОБА_1 звільнений з роботи з посади тимчасово виконуючого обов`язки заступника директора з безпеки. Виходячи з цього, апеляційний суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 саме на цій посаді.
З огляду на викладене наказ ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» від 19 травня 2022 року № 119-К в частині звільнення ОСОБА_1 підлягає скасуванню з поновленням ОСОБА_1 на роботі, на посаді, з якої він був звільнений.
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Обчислюючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, суд апеляційної інстанції враховує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, з подальшими змінами та доповненнями.
Відповідно до абзацу з пункту 2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 розділу 3 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться  шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середній заробіток. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 розділу 4 Порядку).
Заробітна плата ОСОБА_1 у березні 2022 року склала 37 894, 25 грн., у квітні 2022 року - 70 725 грн. Кількість робочих днів у березні 2022 року складає 22 дні, у квітні 2022 року - 20 днів. Таким чином середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два попередні місяці, що передували звільненню, становить 2 586, 17 грн. (37 894, 25 грн. + 70 725 грн.) : (22 + 20). (а.с. 97 том І).
Враховуючи те, що час вимушеного прогулу ОСОБА_1 склав 259 днів, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 669 818, 03 грн. (2 586, 17 грн. х 259 днів). 
Отже саме така сума підлягає стягненню з ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» на користь ОСОБА_1 .
За правилами частини сьомої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Приписами пункту 2 частини першої статті 430 ЦПК України визначено негайне виконання судового рішення про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Таким чином, рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.
З огляду на помилковість висновку суду першої інстанції про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду та порушення судом норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення. 
Враховуючи викладене вище, доводи апеляційної скарги ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» про неправильність висновку суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 апеляційний суд вважає безпідставними.
Доводи цього апелянта про те, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу без погодження з ДК «Укроборонпром» не може бути підставою для його звільнення з порушенням визначених законодавством строків, на підставі заяви по звільнення за власним бажанням. Ця обставина може бути підставою для відповідальності посадових осіб ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» за допущене порушення при прийняття особи на роботу, або для звільнення ОСОБА_1 з підстав непогодження його кандидатури ДК «Укроборонпром».
Також суд вважає неприйнятними посилання апелянта на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 545/2544/13, згідно якої трудові відносини з працівником, який подав заяву про звільнення за статтею 38 КЗпП України, можуть бути продовжені лише за наявності одночасно двох умов: коли працівник не залишив роботи і не наполягає на розірванні трудового договору, оскільки обставини у цих справах не є тотожними.
Крім цього апеляційний суд враховує, що ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» є об`єктом оборонно-промислового комплексу, доступ до якого без спеціальної перепустки має бути обмеженим, отже твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 з наступного дня після звільнення на роботу не виходив є неспроможними. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
У зв`язку з задоволенням позовних вимог позивачу ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати.
При пред`явленні позову до суду першої інстанції ОСОБА_1 не був сплачений судовий збір за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Сума судового збору, що підлягав сплаті за цією позовною вимогою у 2022 році складав 992, 40 грн.
Суд першої інстанції належної уваги на це не звернув та не залишив позов без руху для сплати судового збору.
Цей недолік має бути усунутий судом апеляційної інстанції.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції задовольняються, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. 
З огляду на викладене з ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» підлягає стягненню на користь держави 992, 40 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.
При зверненні до суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1 488, 60 грн.
Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_1 , то цей судовий збір підлягає стягненню з ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» на користь позивача.
Апеляційна скарга ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» залишається без задоволення, тому судові витрати відповідача відносяться на його рахунок.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
У задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» відмовити.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» про захист трудових прав задовольнити частково.
Скасувати наказ виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» № 119-К від 19 травня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи з посади тимчасово виконуючого обов`язки заступника директора з безпеки за власним бажанням.
Поновити ОСОБА_1 на роботі в Державному підприємстві «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» на посаді тимчасово виконуючого обов`язки заступника директора з безпеки з 20 травня 2022 року.
Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» (код ЄДРПОУ 09794409) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 669 818,03 грн (шістсот шістдесят дев`ять тисяч вісімсот вісімнадцять гривень 3 копійки ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та обов`язкових платежів.
Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» (код ЄДРПОУ 09794409) на користь держави судові витрати у розмірі 992,40 грн.
Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» (код ЄДРПОУ 09794409) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 1 488, 60 грн. судових витрат.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук
Судді:                                                Т.В.Крамаренко
       В.І.Темнікова                                
---------------------------------
Повну постанову складено 22 травня 2023 року