КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 369/10573/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8790/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Фінагеєва І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
04 травня  2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
                   головуючий  - Немировська О.В., 
                   судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.
                   секретар - Ольшевський П.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , державний виконавець Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Найда Тетяна Юріївна, Вишневий відділ Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року,
 
встановив:
у жовтні 2022 року заявник звернулась до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, у якій просила:
- визнати протиправними дії державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області Найди Т.Ю. щодо винесення постанови від 26червня 2014 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 про повернення виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2013 року № 2-2726/12 про примусове виконання рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основного боргу у розмірі 1 598 000 грн. та судового збору у розмірі 3282 грн.;
- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області Найди Т.Ю. щодо неналежного, несвоєчасного та неповного здійснення заходів примусового виконання рішень та щодо фактичного неповернення виконавчого документу стягувану при винесенні постанови про повернення виконавчого документу по виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
- зобов`язати Вишневий відділ Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції:
1) скасувати постанову від 26 червня 2014 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 про повернення виконавчого документа;
2) відновити виконавчі провадження та здійснити дії щодо належного, своєчасного та повного здійснення заходів примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2013 року № 2-2726/12 про примусове виконання рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основного боргу у розмірі 1 598 000 грн. та судового збору у розмірі 3282 грн..
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року скаргу було залишено без розгляду.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду зі скаргою, скаржник вказувала, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2012 року, яке було частково скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області, було задоволено її позовні вимоги та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 1 598 000 грн. та судовий збір. На виконання рішення 06 лютого 2013 року було видано виконавчі листи, які 19 липня 2013 року було пред`явлено до виконання. Скаржник вказувала, що після відкриття виконавчого провадження будь-які дії виконавцем не вчинялись, а кореспонденція від виконавця не надходила. З урахуванням викладеного, скаржник 10 червня 2022 року звернулась до Вишневого відділу Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із заявою про надання інформації про хід виконавчого провадження. У відповіді від 23 вересня 2022 року її було повідомлено про те, що виконавче провадження було закінчено 24 червня 2014 року у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення. Скаржник стверджувала, що оригіналу виконавчого листа разом із постановою про закінчення виконавчого провадження нею отримано не було, що свідчить про бездіяльність державного виконавця, а тому просила суд:
- визнати протиправними дії державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області Найди Т.Ю. щодо винесення постанови від 26червня 2014 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 про повернення виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2013 року № 2-2726/12 про примусове виконання рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основного боргу у розмірі 1 598 000 грн. та судового збору у розмірі 3282 грн.;
- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області Найди Т.Ю. щодо неналежного, несвоєчасного та неповного здійснення заходів примусового виконання рішень та щодо фактичного неповернення виконавчого документу стягувану при винесенні постанови про повернення виконавчого документу по виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
- зобов`язати Вишневий відділ Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції:
1) скасувати постанову від 26 червня 2014 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 про повернення виконавчого документа;
2) відновити виконавчі провадження та здійснити дії щодо належного, своєчасного та повного здійснення заходів примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2013 року № 2-2726/12 про примусове виконання рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основного боргу у розмірі 1 598 000 грн. та судового збору у розмірі 3282 грн..
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року скаргу було залишено без розгляду.
Вирішуючи питання про залишення скарги без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що скарга була подана із пропуском строку. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
У своїй апеляційній скарзі представник скаржника посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що виконавчий лист фактично скаржнику не повернуто, що позбавляє її права повторно звернути його до виконання і свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта оскарження. Однак такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
Як вбачається з матеріалів справи, 23 липня 2013 року Києво-Святошинським РВДВС ГТУЮ у Київській області було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виданих Києво-Святошинським районним судом Київської області виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в загальному розмірі 1 601 282 грн.
Постановою державного виконавця від 26 червня 2014 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-XIV) у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення.
Частиною 1 ст. 383, ч. 1 ст. 385 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент вирішення питання про повернення виконавчого документу стягувачеві) визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Аналогічні положення визначені у ст.447, 449 чинного ЦПК України.
У частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №466/948/19, зроблено висновок, що з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.
Верховний Суд зауважує, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця необхідно виходити з того, що у ЦПК України не міститься переліку поважних причин пропуску строку, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга залишається без розгляду та повертається заявникові.
Строк звернення до суду зі скаргою на дії державного, приватного виконавця є не строком позовної давності, а процесуальним строком, а тому у разі його пропуску, скарга може бути розглянута по суті лише після вирішення питання про його поновлення, оскільки відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язав сторін у справі, визначених ЦПК України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк на звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.
У разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку.
Поважними причинами можуть визнаватись лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Перелік поважних причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення.
Відповідно до положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, згідно з якою кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.
Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Німеччини» (Тeuschler v. Germany).
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Цивільним процесуальним кодексом України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Також необхідно зазначити, що судом досліджуються підстави для поновлення строку звернення до суду виключно з ініціативи та в межах наведених доводів особи, яка подала заяву. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Дотримання строків є однією з гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.
В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що з моменту відкриття виконавчого провадження 23 липня 2013 року та до 10 червня 2022 року, тобто протягом дев`яти років, скаржник ОСОБА_1 , як стягувач у виконавчому провадженні, не цікавилась його ходом та не зверталась із запитами чи заявами про проведені виконавчі дії.
Отже, ОСОБА_1 як позивач у справі та стягувач у виконавчому провадженні, повинна була цікавитись ходом виконавчого провадження та бути обізнаною про проведені виконавчі дії та отримані дані щодо відсутності у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, що стало причиною повернення виконавчих документів. Вказане свідчить про пропуск строку на звернення до суду зі скаргою у зв`язку з байдужістю до своїх прав та небажання дізнатися про проведені виконавчі дії протягом дев`яти років.
Доводи апеляційної скарги про те, що оригінал виконавчого листа скаржникові державним виконавцем не повертався, є припущенням, а відсутність доказів отримання його стягувачем у зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчого провадження у зв`язку з закінчення строків його зберігання, не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 .
Крім того, скаржник не позбавлена права звернутись до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для їх пред`явлення до виконання. При цьому, вирішення вказаного питання шляхом оскарження дій державного виконавця чинним процесуальним законодавством не передбачено.
У ч. 4  статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»  (заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до  ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В даному випадку суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що скаржник пропустила строк для звернення до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, а наведені нею причини для поновлення строку не можна визнати поважними.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу суду слід залишити без змін. 
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд 
 
постановив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 08 травня 2023 року.
 
Головуючий                                                
Судді