ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                Головуюча-суддя у першій інстанції: Тимощук О.Л.

10 квітня 2023 року	Львів	Справа № 300/4082/22 пров. № А/857/2163/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого- судді :                                            Бруновської Н.В.
суддів :                                                            Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 року   у справі № 300/4082/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання  вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ :
12.10.2022р. ОСОБА_1 звернулася із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 02.09.2022р.  №091630012567 щодо відмови у призначенні за віком відповідно до заяви від 29.08.2022р.;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити пенсію за віком відповідно до заяви від 29.08.2022р.
Рішенням Івано - Франківського окружного адміністративного суду від 30.12.2022р. позов задоволено частково.
Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №091630012567 від 02.09.2022р. про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах.
Крім того, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.08.2022р. про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої у рішенні суду.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. 
Апелянт просить суд, рішення Івано - Франківського окружного адміністративного суду від 30.12.2022р.  скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
п.3 ч.1 ст.311 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
29.08.2022р. ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
02.09.2022р., відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, який за принципом екстериторіальності розглянув заяву позивача, та рішенням №091630012567 відмовив у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Так із змісту рішення видно, що для призначення пенсії за віком необхідний страховий стаж становить 29 років, а страховий стаж ОСОБА_1 становить 23роки 1 місяць 20 днів., що в даному випадку є меншим ніж стаж передбачений ст.26  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому відсутні правові підстави для призначення пенсії.
ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У п. 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005р. Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
Гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991р. №1788-XII (надалі, також - Закон №1788-XII).
В ст. 2 Закону "Про пенсійне забезпечення" видно, що призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003р. (надалі, також - Закон №1058-IV).
п.1 ч.1 ст.8 Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що  право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст.36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
ст.26 Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", встановлено,  починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.
Отже законодавством передбачені певні умови для призначення пенсії за віком: досягнення особою 60-ти річного віку, наявність не менше 29 років страхового стажу при зверненні із заявою про призначення пенсії у період з 1 січня 2022 року - 31 грудня 2022 року.
Із змісту абз.1 ч.1, абз.1 ч.2  ст.24 Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" видно, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
ст.62 Закону "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Аналогічне положення міститься у Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637 (надалі, також - Порядок №637), п.1 та п.2 якого визначено трудову книжку як основний документ, що підтверджує стаж роботи. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
В п.3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження стажу роботи приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
Документом, який визначає порядок ведення трудових книжок визначено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58. ( далі по тексу Інструкція № 58)
п.1.1 Інструкції № 58, передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження (п.2.11 Інструкції № 58).
Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка (п. 2.12 Інструкції № 58).
п.п.2.2, 2.3, 2.4 Інструкції № 58 визначено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.
До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України.
Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р, у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
З записів дублікату трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03.01.1999р. видно, що в ОСОБА_1 наявний наступний страховий стаж:
- 03.01.1999р. - 01.10.2002р. у Приватному виробничо-комерційному підприємстві “Метрополь” на посаді майстра перукаря в перукарні “Еліта” (загальний період роботи становить 3 роки 8 місяців 28 днів);
- 03.01.2003р. - 16.01.2004р. – на посаді перукаря за трудовим договором №110 від 03.01.2003р. який зареєстрований Івано-Франківським МЦЗ (загальний період роботи становить 1 рік 0 місяців 13 днів);
-  11.05.2004р. - 31.10.2005р. – на посаді перукаря (загальний період роботи становить 1 рік 5 місяців 20 днів), що підтверджується трудовим договором №1629 від 11.05.2004р. (а.с. 37-40);
- 01.11.2005р. - 01.11.2009р. - на посаді майстра - перукаря в перукарні “Еліта” (загальний період роботи становить 4 роки 0 місяців 0 днів);
- 25.10.2011р. - 12.11.2013р. - на посаді майстер-перукар в ЛВКП “Мегаполіс” (загальний період роботи становить 2 роки 0 місяців 18 днів);
- 02.03.2017р. - 31.03.2017 – на посаді перукаря у ФОП ОСОБА_2 (загальний період роботи становить 0 роки 0 місяців 29 днів), що підтверджується Формою трудового договору №2-17 від 02.03.2017р..
Отже, загальний страховий стаж роботи ОСОБА_1 відповідно до записів у трудовій книжці становить 12 років 1 місяць 26 днів. 
Крім того, колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу апелянта на те, що  Головне управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахував позивачу наступний страховий стаж, а саме: навчання у технічному училищі №16 01.09.1979р. - 04.03.1981р., що в загальному становить 1 рік 6 місяців 4 дні;  25.05.1986р.- 20.04.1991р. – догляд за дитиною до 3-х років, що в загальному становить 4 роки 10 місяців 27 днів; ( витяг з наказу №2 з 10.09.1992р. - 01.12.1996р., наказу №108 про звільнення в ТзОВ “Валентино”), що в загальному становить 4 роки 2 місяці 22 дні. 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про право на пенсійне забезпечення пенсійний орган не враховав наступні періоди трудової діяльності ОСОБА_1 : 
- за період з 01.06.2010 р. - 30.06.2010р. замість зарахованого стажу 4 дні, не врахований 1 місяць; 
- 01.08.2010р.- 31.08.2010р. замість зарахованих 2 днів, не врахований 1 місяць; 
- 01.10.2010р. - 31.10.2010р замість зарахованих 2 днів, не врахований 1 місяць; 
- 01.12.2010р. - 31.12.2010р. зарахований 1 день, замість наявного 1 місяця;
-за період 02.03.2011р.- 31.03.2011р зарахований стаж становить 0 (нуль), замість 29 днів; 
- за період  01.03.2017р. - 30.03.2017р. зараховано 19 днів, замість 29 днів; 
- за період  01.11.2005р.- по 30.06.2006р. зараховано 7 місяців 15 днів, що  не відповідає (суперечить) запису у трудовій книжці, а саме період трудової діяльності: 01.11.2005р. - 01.11.2009р., що становить 3 роки 4 місяці 2 дні.
Тобто, загальний період трудового стажу не зарахований пенсійним органом до страхового стажу для призначення пенсії ОСОБА_1 за віком становить - 3 роки 17 днів.
ч.3 ст.44 Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", визначено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. 
В п.п.4.1, 4.2. розділу ІV Порядку подання та оформлення документів для призначення ( перерахунк) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України  25.11.2005р. №22-1, видно, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).
При прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
пп.7 п.4 та пп.2 п.6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014р.  №28-2, передбачено, що:
- Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань призначає пенсії;
- Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб-підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Таким чином, органи Пенсійного фонду не позбавлені права, а в розумінні положень процесуального закону і обов`язку, зокрема, у разі наявності певних розбіжностей у документах, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатись із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання відповідних документів від підприємств, організацій і окремих осіб, в тому числі документів, які містять інформацію про періоди роботи особи.
Однак, в даному випадку пенсійний орган, як суб`єкт владних повноважень не виконав свого прямого обов`язку, а також не виконав вимоги ч.2 ст.77 КАС України якою чітко передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Крім  того, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявний профспілковий білет від 1981р. та Почесна грамота видана Івано-Франківським ОБЛКОМ ЛКСМ України обласного управління побутового обслуговування при облвиконкомі, відповідно до якої позивача ОСОБА_3 (дівоче прізвище), нагороджено у грудні 1981 за активну участь в ІХ обласному конкурсі перукарського мистецтва.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 після отримання атестату технічного училища №16 могла провадити трудову діяльність у перукарні №19 Івано-Франківського міскпобуткомбінату та перебувала у професійній спілці робітників місцевої промисловості та комунально-побутових підприємств профкому Івано-Франківського міськпобуткомбінату, про що свідчить профспілковий білет №13876698, виданий головою комітету 25.07.1985р., однак у зв`язку із втратою трудової книжки не змогла підтвердити зазначений період своєї діяльності,.
05.10.2021р. з метою одержання додаткових відомостей ОСОБА_1 звернулась до Архівного відділу Івано-Франківської міської ради. Однак, листом №35/59-4.01/944 від 12.10.2021р. отримала відповідь, що документи до архівного відділу не надходили, а тому підтвердити дані про стаж роботи та заробітну плату немає можливості.
В п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. № 637, який затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній ( далі Порядок № 637) видно, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
п.17, п.18 Порядку № 637  передбачено, що, за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку із стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.
За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в п.17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що пенсійний орган не вчинив всіх передбачених, можливих, нормативно регламентованих заходів щодо перевірки трудової діяльності позивача.
Зважаючи на те, що пенсійний орган  в оспорюваному рішенні, та апеляційній скарзі не вказав причини не врахування всього наявного трудового стажу ОСОБА_1 при обрахунку страхового стажу для призначення пенсії за віком, наявні обґрунтовані підстави для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №091630012567 від 02.09.2022р.
ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
В Рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п.70).
ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.09.2014р. дійшов висновку, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст.1 Першого Протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.
ст.13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Таким чином, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні ст.13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
ч.2 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі №819/1420/15).
Встановлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює виняток у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі №826/6965/14, від 27 листопада 2018 року у справі №807/997/16, від 15 липня 2019 року у справі №804/14556/15, від 20 листопада 2019 року у справі №826/9457/18, від 22 листопада 2019року у справі №815/4392/15, від 23 грудня 2019 року у справі №815/3145/15, від 7 лютого 2020 року у справі №826/11086/18, від 5 травня 2020 року у справі №1340/4044/18, від 23червня 2020 року у справі №820/1545/16, від 6 серпня 2020 року у справі №805/3147/16-а).
Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2020 року у справі №826/11086/18).
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.
Отже, з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав ОСОБА_1 суд першої інстанції обгрунтовано вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Головне управління  Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області як орган пенсійного забезпечення за місцем проживання/реєстрації позивача, повторно розглянути заяву позивача від 29.08.2022р. про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, викладеної в судовому рішенні.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного  висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкти владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області діяли не у спосіб визначений законами та Конституцією України. 
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
В п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, видно, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області – залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 року   у справі № 300/4082/22  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 10.04.2023р