Номер провадження: 22-ц/813/491/23 
Справа № 523/603/20
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

       головуючого                        Сегеди С.М.,
       суддів:                         Громіка Р.Д.,
                                               Драгомерецького М.М.,
       за участю:
секретаря         Хухрова С.В.,
       представника позивача – адвоката Хижняк А.В.,
       представника відповідача – адвоката Юрасова М.С.,
               
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 18 травня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Аліної С.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:
       
13.01.2020 року позивач звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (т.1, а.с. 4-13). 
Свої вимоги мотивував тим, що з 19 лютого 2005 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано відповідно до рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2018 року.
За час спільного проживання у сторін народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
21.11.2014 року позивач ОСОБА_2 переїхав до м. Сінгапур, маючи намір в подальшому оформити необхідні документи для переїзду на постійне місце проживання до м. Сінгапур своєї сім`ї: на той час дружини та двох дітей.
21 травня 2018 року відповідачка ОСОБА_1 поїхала з молодшим сином в Україну, у зв`язку з припинення шлюбних відносин між сторонами та вирішення питання про розірвання шлюбу, а старший син ОСОБА_5 залишився жити в м. Сінгапур і вчитися в ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), куди вступив в листопаді 2017 року.
15 листопада 2014 року позивач ОСОБА_2 взяв в борг у свого батька, ОСОБА_8 , грошові кошти у розмірі 28 000 доларів США для облаштування сім`ї в м. Сінгапур, які батько позивача, ОСОБА_8 отримав від відчуження своєї квартири.
Грошові кошти були покладені позивачем на банківський рахунок на своє ім`я, а саме на банківський рахунок DBS eMulti-Currency Autosave Account No. 017- 025940-7.
Позивач ОСОБА_2 звернув увагу суду на те, що сума позики була повернута позивачем у квітні 2019 року. Залишок на рахунку було зменшено з 28 000 доларів до 21 748 доларів США, а решту первісної суми позики було погашено шляхом періодичних перерахування грошей на банківський рахунок батька в Україні.
Перебуваючи у шлюбних відносинах, сторонами була використана частина грошових коштів на сімейні потреби сторін, які були взяті в борг, а саме 6 252,30 доларів США в період спільного проживання.

Крім того, за час перебування у шлюбі на ім`я позивача були відкриті наступні рахунки в банківських установах в Сінгапурі: 1. UOB Global Currency Account No. 365-901-879-7; 2.POSB eSavings Bank Account No. 007-60691-5; 3. DBS eMulti-Currency Autosave Account No. 017-025940-7; 4.DBS eMulti- Currency Autosave № рахунок НОМЕР_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 вважав, що грошові кошти подружжя підлягають поділу в наступному порядку:
1. По банківському рахунку UOB Global Currency Account No. 365-901-879-7 – на момент припинення шлюбних відносин на даному грошовому рахунку знаходилася сума у розмірі 7 955,73 доларів США, тому підлягає визнанню за ОСОБА_2 право особистої власності на частину грошових коштів, а саме: 3 977,87 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 95 340,27 грн. В такій самій сумі право особистої власності належить визнати за відповідачкою ОСОБА_1 .
2. По банківському рахунку POSB eSavings Bank Account No. 007-60691-5 у сумі 780 Сінгапурських доларів, відкритому на ім`я ОСОБА_2 , підлягає визнанню за ОСОБА_2 право особистої власності на 1/2 частину грошових коштів, а саме: 390 сінгапурських доларів, що згідно курсу НБУ становить 6 928,41грн. В такій самій сумі право особистої власності слід визнати за відповідачкою ОСОБА_1 .
На інших грошових рахунках знаходились грошові кошти, які були взяті в борг згідно розписки, в інтересах сім`ї і спільно витрачені сторонами в сумі 6252,30 доларів США. Дані боргові зобов`язання підлягають поділу та стягненню з відповідачки 1/2 частину зобов`язань за ними.
Крім того, як зазначив позивач, його син ОСОБА_9 вступив до Одеської загальноосвітньої приватної школи І-ІІІ ступенів художньо-естетичного профілю «Костанді», позивачем було здійснено оплату за навчання сина у розмірі 8087,39 доларів США.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь 1/2 частини даної грошової суми.
Також, позивач вказав, що в кінці вересня 2017 року він оплатив відповідачці ОСОБА_1 курси англійської мови, у розмірі 4167 сінгапурських доларів, які також просить стягнути на його користь.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року позов було задоволено частково (т.2, а.с 74-83).
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти, які знаходились на банківському рахунку Global Currency Account No. 365-901-879-7 у сумі 7 955,73 доларів США, відкритому на ім`я ОСОБА_10 .
Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином:
визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на 1/2 частину грошових коштів, а саме: 3 977,87 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 95 340,27 грн.;
визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на 1/2 частину грошових коштів, а саме: 3 977,87 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 95 340,27 грн.;
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти, які знаходились на банківському рахунку POSB eSavings Bank Account No. 007-60691-5 у сумі 780 Сінгапурських доларів, відкритому на ім`я ОСОБА_2 .
Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином:
визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на частину грошових коштів, а саме: 390 сінгапурських доларів, що згідно курсу НБУ становить 6 928,41 грн.;
визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на 1/2 частину грошових коштів, а саме: 390 сінгапурських доларів, що згідно курсу НБУ становить 6 928,41 грн.;
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частки боргових зобов`язань у сумі 3 126,15 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 74 926,63 грн.;
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину компенсації за оплату навчання сина - ОСОБА_4 у сумі 4043,70 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 96 918,07 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2741,14 грн.
В решті позовних вимог було відмовлено. 

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.05.2020 року, та постановлення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2  відмовити у повному обсязі,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с. 86-94).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав. 

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 , відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_11 вказували, що стосовно факту взяття грошових коштів у розмірі 28 000 доларів США в борг від батька позивача, відповідачка ОСОБА_1 не знала, та доступу до цих грошей не мала, а тому відповідачка ОСОБА_1 вважала, що дана розписка була складена ОСОБА_2 для того, аби навмисно приховати частину спільних коштів подружжя і для унеможливлення їх справедливого поділу. 
При цьому вказала, що дійсно позивач ОСОБА_2 , у листопаді 2014 року з метою працевлаштування виїхав до Сінгапуру, де в подальшому був працевлаштований до міжнародної компанії Symantec Asia Pacific Pte Ltd на посаду інженера-розробника програмного забезпечення. По прибутті до Сінгапуру роботодавець надав ОСОБА_2 стартовий підйомний капітал в розмірі 10 000 доларів США, для їх використання на соціально-побутові потреби та на облаштування ОСОБА_2 у новій для нього країні. Крім того, ОСОБА_10 під час прибуття до Сінгапуру мав значну суму коштів.
Крім того, представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_11 вказав, що ОСОБА_2 за договором № 3239 про надання в оренду індивідуального сейфа від 09 червня 2011 року, який було укладено між ОСОБА_2 та ПАТ «Імексбанк», користувався індивідуальним сейфом №303 розміром 150*325*500 мм, який використовував для зберігання коштів готівкою, що свідчить про те, що ОСОБА_2 мав вільні кошти для їх заощадження. Також звернув увагу суду на той факт, що у ОСОБА_2 станом на 2010 рік існував валютний рахунок в АТ «ОТП Банк» за карткою № НОМЕР_2 , на якому ОСОБА_2 накопичував кошти у доларах США. Даний факт підтверджується копією заяви ОСОБА_2 до АТ «ОТП Банк» на розблокування суми операції, з якої вбачається, що ОСОБА_2 мав намір зняти 500 доларів США з картки.
Крім того, у 2014 році подружжям було здійснено продаж автомобілю марки «Нісан» за 8 500 доларів США, що було їхнім спільним майном, як подружжя. Ці кошти також були вивезені особисто відповідачкою ОСОБА_1 та її батьками до Сінгапуру навесні 2015 року, які відповідачка віддала ОСОБА_2 , який на той час був її чоловіком.

Таким чином, на думку відповідачки, позивач ОСОБА_2 на момент переїзду до м. Сінгапур мав достатню суму коштів для його облаштування в іншій країні, тому жодних підстав для взяття коштів у борг у його батька ОСОБА_8 не існувало і не могло існувати, оскільки кошти у сім`ї були. Більше того, представник відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_11 зазначив, що батько позивача ОСОБА_8 не мав таку суму коштів на той момент для надання їх у борг сину, оскільки вже давно ніде не працює та є звичайним пенсіонером, який не має інших доходів окрім пенсії. Зазначені обставини він підтверджував тим, що в період спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Україні, , позивач ОСОБА_2 постійно допомагав своїм батькам грошима, оскільки вони, окрім пенсії, іншого доходу не мали та потребували фінансової підтримки.
Щодо посилання позивача на той факт, що батько позивача ОСОБА_8 мав кошти від продажу квартири, представник відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_11 звернув увагу суду на те, що батьком позивача ОСОБА_8 було отримано у спадок квартиру у м. Тирасполь після смерті його матері, яку він в подальшому продав приблизно за 20 000 доларів США. На виручені кошти він продажу квартири, ОСОБА_8 придбав разом із своїм зятем ОСОБА_12 автомобіль Peugeot Partner за 9 000 доларів США. Залишок коштів ОСОБА_8 було переведено в гривню та покладено на депозитний рахунок у банк. Крім того, перетинаючи кордон України, ОСОБА_2 не мав можливості вивезти кошти у розмірі 28 000 доларів США, оскільки на той час, як і сьогодні існують обмеження щодо вивезення певного розміру коштів готівкою, що може бути перевезено особою через митний кордон України та складає 10 000 євро.
Крім того, представник відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_11 зазначив, що визначити точну суму, яку сім`я витратила на проживання в ОСОБА_13 не є можливим.

Стосовно компенсації витрачених коштів, представник відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_11 зазначив, що позивач ОСОБА_2 особисто наполягав на тому, щоб син пішов до першого класу до Одеської загальноосвітньої приватної художньо-естетичної школи «Костанді». При цьому, позивач ОСОБА_2 здійснював оплату за навчання його ж сина не з власних коштів, а за спільні кошти подружжя, які були накопичені в період шлюбу.

Щодо компенсації витрат на курси англійської мови, які відповідачка ОСОБА_1 відвідувала ще в 2017 році, то на той час подружжя перебувало у шлюбі і сплачувало всі рахунки зі спільного сімейного бюджету. Крім того, відповідачка ОСОБА_1 не обіцяла повернути кошти за курси позивачу ОСОБА_2 , так як в цей час вона здійснювала догляд за дітьми, займалась побутом, вела домашнє господарство, а справою позивача при цьому було утримання сім`ї та побудування його кар`єри. 

Також представник позивачки ОСОБА_1 вказав, що позивачем вже було подано відповідний позов про розподіл спільного майна подружжя до Суворовського районного суду м, Одеси (справа №523/5461/19). Проте ухвалою того ж суду від 10.09.2019р. позовну заяву було залишено без розгляду.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції, окрім іншого, виходив із того, що предметом позовних вимог у справі № 523/5461/19, яка перебувала в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, було зовсім інше майно подружжя, компенсацію за 1\2 частину якого у розмірі 211072,33 грн. просив стягнути з відповідачки ОСОБА_1 позивач по даній справі ОСОБА_2 , а також судовий збір у справі, у розмірі 4221,45 грн.
Тому вирішення даного спору, в даному випадку постановленням ували про залишення позову без розгляду, не має відношення до даного спору ніякого відношення.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в період шлюбу сторони спільно набули грошові кошти, які знаходилися на банківських рахунках:
1.UOB Global Currency Account No. 365-901-879-7;
2.POSB eSavings Bank Account No. 007-60691-5;
3.DBS eMulti-Currency Autosave Account No. 017-025940-7;
4.DBS eMulti- Currency Autosave № рахунок НОМЕР_1 , ( арк.сп.53-54, 56, 57-58).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 просив суд визнати спільною сумісною власністю його та відповідачки ОСОБА_1 грошові кошти, які знаходились на банківському рахунку Global Currency Account No. 365-901-879-7 у сумі 7 955,73 доларів США, відкритому на ім`я ОСОБА_10 .
Саме з цих підстав позивач ОСОБА_2 просив визнати за ним право особистої власності на 1/2 частину вказаних грошових коштів, а саме: 3 977,87 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 95 340,27 грн.
На іншу таку ж саму суму грошових коштів визнати право особистої власності за відповідачкою ОСОБА_1 , а саме: 3 977,87 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 95 340,27 грн.
Також, як було вказано вище, позивач ОСОБА_2 просив визнати спільною сумісною власністю його та відповідачки ОСОБА_1 грошові кошти, які знаходились на банківському рахунку POSB eSavings Bank Account No. 007-60691-5 у сумі 780 Сінгапурських доларів, відкритому на ім`я ОСОБА_2 , та визнати за ним право особистої власності на 1/2 частину грошових коштів, а саме: 390 сінгапурських доларів, що згідно курсу НБУ становить 6 928,41 грн.
На іншу таку ж саму суму грошових коштів визнати право особистої власності за відповідачкою ОСОБА_1 , а саме: 390 сінгапурських доларів, що згідно курсу НБУ становить 6 928,41 грн.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно виходив із вимог, передбачених ст.ст.60, 61, 69, 70, 71 СК України, згідно яких майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім того, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Також, при вирішення даного спору, суд правильно послався на cт. 368 ЦК України, відповідно до якої спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, суд правильно зазначив, що на банківському рахунку UOB Global Currency Account No. 365-901-879-7, який відкритий на імёя позивача ОСОБА_2 , станом на 01 червня 2018 року, міститься залишок коштів у розмірі 7 955,73 доларів США (арк.56);
На банківському рахунку POSB eSavings Bank Account No. 007-60691-5, який відкритий на імёя позивача ОСОБА_2 , станом на 23 травня 2018 року міститься залишок грошових коштів у розмірі 780 сінгапурських доларів (арк.57).

Виходячи з вимог чинного законодавства, зазначеного вище, суд дійшов правильного висновку про необхідність визнання спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 грошові кошти, які знаходились на вищевказаних банківських рахунках, у сумах, відповідно, 7 955,73 доларів США, та 780 Сінгапурськх доларів і розподілив вказані грошові кошти між сторонами в рівних долях.

Що стосується розписки про отримання грошових коштів, копія якої мається на а.с. 48-49 тому першого, то суд зазначив, що 15 листопада 2014 року позивач ОСОБА_2 дійсно отримав від свого батька ОСОБА_8 грошову суму в розмірі 28 000 доларів США для облаштування сім`ї в Сінгапурі (оренда житла, придбання меблів, облаштування квартири, одягу для сімёї та підготовки дітей до школи, оплати курсів), яку позивач ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_8 не пізніше 15.11.2018р. 
Суд апеляційної погоджується з доводами позивача про отримання вказаних грошових коштів від батька ОСОБА_8 .
Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Більше того, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четвертої статті 65 СК України).

Крім того, вказані грошові кошти були покладені позивачем ОСОБА_2 на банківський рахунок на своє ім`я: DBS eMulti-Currency Autosave Account No. 017-025940-7, та в у квітні 2019 року були повернуті позивачем ОСОБА_2 . Залишок на рахунку було зменшено з 28 000 доларів до 21 748 доларів США, а решту первісної суми позики було погашено шляхом періодичних перерахувань грошей на банківський рахунок батька в Україні.
Перебуваючи в шлюбних відносинах сторонами була використана частина грошових коштів, які були взяті в борг, а саме 6 252,30 доларів США - на сімейні потреби.

Також слід зазначити, що у відповідності до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
З підстав викладеного, суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 1/2 частки боргових зобов`язань у сумі 3 126,15 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 74 926,63 грн.
       
Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 1/2 частину компенсації за оплату навчання сина - ОСОБА_4 та за інші витрати на його утримання, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення зазначених витрат в розмірі їх 1/2 частини, тобто у сумі 4043,70 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 96 918,07 грн. сплачених позивачем за навчання сина. При цьому колегія суддів виходить із того, що з матеріалів справи вбачається, що в період з 31.08.2018 року по 14.05.2019 року, ОСОБА_14 сплатив ці витрати у розмірі 8087,39 доларів США, що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи (т.1, а.с.28-47).

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 компенсації витрат на оплату курсів з англійської мови у розмірі 4 167,56 сінгапурських доларів, що згідно курсу НБУ становило 74 001,28 грн., то колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині і судове рішення в цій частині фактично не оскаржується.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги, а також її представник, не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 18 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

У зв`язку з перебуванням судді Драгомерецького М.М. з 17 по 21 квітня 2023 року у відпустці, повний текст судового рішення складений в перший його робочий день після відпустки, тобто 24.04.2023 року. 

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда        

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький