Постанова
     Іменем України
Єдиний унікальний номер справи 755/17554/22	 	
Номер провадження 22-ц/824/3178/2023	
Головуючий у суді першої інстанції Гончарук В. П.	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Поливач Л. Д.        	
08 червня 2023  року                                                                                                      місто Київ
                                         Справа № 357/12/23
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
 
головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Рудик О. Л.
 
сторони
 
позивач                              ОСОБА_1 
відповідач                         ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Гончарука В. П., в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, повне рішення складено 07.11.2022,
 
у с т а н о в и в :
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що має стаж робити на державній службі 25 років 08 місяців 27 днів, до нього не застосовувалося жодного виду стягнення за весь час трудової та службової діяльності, до будь-якого виду юридичної відповідальності він не притягувався. 
Проте ІНФОРМАЦІЯ_10 відповдач на своїй сторінці у Fасеbоок за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 розмістив текст з наступною назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Вказана стаття містить неправдиву інформацію негативного характеру стосовно особистості позивача. Автором статті є ОСОБА_2 .
Роздруківка цієї статті наявна за посиланням:  ІНФОРМАЦІЯ_1 з таким змістом (мовою оригіналу): «ІНФОРМАЦІЯ_13. Сегодня появилась информация о том, что в ближайшее время главой Харьковской ОДА могут назначить нардепа от « Слуги Народа» ОСОБА_5 . Мол он главный претендент и даже декларация его, как кандидата, появилась в НАЗК. Но читая фамилию ОСОБА_4, мы должны понимать кто будет настоящим хозяином Харьковской области на самом деле. А это один из спонсоров «Слуги Народа» и прямой куратор всей работы ОСОБА_4 . О ОСОБА_1 было много расследований в контексте его теневого курирования штаба «Слуги Народа» в Харьковской области. Но интересно кое-что другое. Публикую справку о ОСОБА_1, согласно которой он не только друг и экс-помощник ОСОБА_6 , не только работал на руководящих должностях в Госпогранслужбе, но, по данным украинских спецслужб в 2016 рассматривал возможность трудоустройства на госслужбу в РФ. Для этого в 2016 году он посещал Крым и передавал в РФ оригиналы своих документов на проверку оккупанту. Но видимо не сложилось, и он остался в Украине курировать Харьковскую область. А может все как раз и сложилось, учитывая его близкие отношения не только с ОСОБА_6, но и консулом РФ в Харькове ОСОБА_7. Так что в чьих интересах Харьковской областью может руководить его протеже ОСОБА_5 - хороший вопрос. Справка в моем ТГ. ІНФОРМАЦІЯ_11». Позивач зазначив, що вказана публікація містить фактичні дані, які можуть бути перевірені на предмет їх правдивості, за своєю суттю є інформацією негативного характеру та не відповідає дійсності. 
У зв`язку із зазначеним позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує право ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, наступну інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3               на його власній сторінці у Facebook за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 та в телеграм каналі за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_5 ", автором якої є ОСОБА_2 , яка серед іншого містить наступні твердження (наводиться мовою оригіналу): «... читая фамилию ОСОБА_4, мы должны понимать кто будет настоящим хозяином Харьковской области на самом деле. А это один из спонсоров «Слуги Народа» и прямой куратор всей работы ОСОБА_4 . О ОСОБА_1 было много расследований в контексте его теневого курирования штаба «Слуги Народа» в Харьковской области. Но интересно кое-что другое. Публикую справку о ОСОБА_1, согласно которой он не только друг и экс-помощник ОСОБА_6 , не только работал на руководящих должностях в Госпогранслужбе, но, по данным украинских спецслужб в 2016 рассматривал возможность трудоустройства на госслужбу в РФ. Для этого в 2016 году он посещал Крым и передавал в РФ оригиналы своих документов на проверку оккупанту. Но видимо не сложилось, и он остался в Украине курировать Харьковскую область. А может все как раз и сложилось, учитывая его близкие отношения не только с ОСОБА_6, но и консулом РФ в Харькове ОСОБА_7. Так что в чьих интересах Харьковской областью может руководить его протеже ОСОБА_5 - хороший вопрос. Справка в моет ТГ ІНФОРМАЦІЯ_6». 
Також просить зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, шляхом розміщення протягом 10 днів з моменту набрання рішенням законної сили, на своїй сторінці у Facebook та Телеграм каналі (ІНФОРМАЦІЯ_12) інформацію, наступного змісту: « ІНФОРМАЦІЯ_3 мною, ОСОБА_2 , була опублікована стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_13". Автором публікації є ОСОБА_2 . У вказаній публікації була поширена неправдива інформацію відносно ОСОБА_1 . Вказана стаття серед іншого містила твердження, що ОСОБА_1 є тіньовим куратором штабу політичної партії "Слуга Народу" у Харківській області та прямим куратором всієї роботи ОСОБА_5 ; що призначення останнього губернатором Харківської області фактично свідчитиме про володіння та господарювання ОСОБА_1 у Харківській області, відносно якого було багато розслідувань у питанні тіньового керування штабом "Слуги Народу" у Харківській області; що за даними українських спецслужб в 2016 році ОСОБА_1 розглядав ймовірність працевлаштування на державну службу в Російській Федерації, відвідував Автономну Республіку Крим з метою передачі Російській Федерації оригіналів своїх документів з подальшою перевіркою окупантом. Вказана інформація не відповідає дійсності. Автор не володіє будь-якими фактичними даними, які б підтверджували викладені твердження відносно ОСОБА_1 ».
Крім того позивач вказує на те, що у результаті поширення недостовірної інформації відповідачем завдано шкоду особистим немайновим правам позивача, що є підставою для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн. Судові витрати просив покласти на відповідача.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано недостовірною та такою, що порушує право ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 на його власній сторінці у Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 та в телеграм каналі за посиланням:  ІНФОРМАЦІЯ_6 , під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_7", автором якої є ОСОБА_2 , яка серед іншого містить наступні неправдиві твердження (наводиться мовою оригіналу): "... читая фамилию ОСОБА_4, мы должны понимать кто будет настоящим хозяином Харьковской области на самом деле. А это один из спонсоров «Слуги Народа» и прямой куратор всей работы ОСОБА_4 . О ОСОБА_1 было много расследований в контексте его теневого курирования штаба «Слуги Народа» в Харьковской области. Но интересно кое-что другое. Публикую справку о ОСОБА_1, согласно которой он не только друг и экс-помощник ОСОБА_6 , не только работал на руководящих должностях в Госпогранслужбе, но, по данным украинских спецслужб в 2016 рассматривал возможность трудоустройства на госслужбу в РФ. Для этого в 2016 году он посещал Крым и передавал в РФ оригиналы своих документов на проверку оккупанту. Но видимо не сложилось, и он остался в Украине курировать Харьковскую область. А может все как раз и сложилось, учитывая его близкие отношения не только с ОСОБА_6, но и консулом РФ в Харькове ОСОБА_7 . Так что в чьих интересах Харьковской областью может руководить его протеже ОСОБА_5 - хороший вопрос. Справка в моет ТГ ІНФОРМАЦІЯ_6". Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом розміщення протягом 10 днів з моменту набрання рішенням законної сили, на своїй сторінці у Facebook та Телеграм каналі ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) інформацію, наступного змісту: « ІНФОРМАЦІЯ_3 мною, ОСОБА_2 , була опублікована стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_13". Автором публікації є ОСОБА_2 . У вказаній публікації була поширена неправдива інформацію відносно ОСОБА_1 . Вказана стаття серед іншого містила твердження, що ОСОБА_1 є тіньовим куратором штабу політичної партії "Слуга Народу" у Харківській області та прямим куратором всієї роботи ОСОБА_5 ; що призначення останнього губернатором Харківської області фактично свідчитиме про володіння та господарювання ОСОБА_1 у Харківській області, відносно якого було багато розслідувань у питанні тіньового керування штабом "Слуги Народу" у Харківській області; що за даними українських спецслужб в 2016 році ОСОБА_1 розглядав ймовірність працевлаштування на державну службу в російській федераціі, відвідував Автономну Республіку Крим з метою передачі російській федераціі оригіналів своїх документів з подальшою перевіркою окупантом. Вказана інформація не відповідає дійсності. Автор не володіє будь-якими фактичними даними, які б підтверджували викладені твердження відносно ОСОБА_1 ". Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 689,40 грн.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інтанції не з`ясував чи є спірна інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням. Судом проігноровано аналіз спірної інформації, який був наданий відповідачем. Судом безпідставно віднесені очевидні оціночні судження до фактичних даних.
Відповідач вказав, що спірні висловлювання: «... читая фамилию ОСОБА_4, мы должны понимать кто будет настоящим хозяином Харьковской области на самом деле», «А это один из спонсоров «Слуги Народа» и прямой куратор всей работы ОСОБА_4 » є оціночними судженнями, відсутнє порушення немайнових прав позивача. Спірні висловлювання «О ОСОБА_1 было много расследований в контексте его теневого курирования штаба «Слуги Народа» в Харьковской области» та «Но интересно кое-что другое. Публикую справку о ОСОБА_1, согласно которой он не только друг и экс-помощник ОСОБА_6 , не только работал на руководящих должностях в Госпогранслужбе, но, по данным украинских спецслужб в 2016 рассматривал возможность трудоустройства на госслужбу в РФ. Для этого в 2016 году он посещал Крым и передавал в РФ оригиналы своих документов на проверку оккупанту» є достовірною інформацією, а тому відсутнє порушення немайнових прав позивача. Спірне висловлювання «Но видимо не сложилось, и он остался в Украине курировать Харьковскую область. А может все как раз и сложилось, учитывая его близкие отношения не только с ОСОБА_6, но и консулом РФ в Харькове ОСОБА_7» є оціночним судженням, відсутнє порушення немайнових прав позивача.
ОСОБА_2 вказав, що у суду не було жодних підстав відносити висловлювання до фактичних тверджень, оскільки позивачем не доведено, що спірні висловлювання не є оціночними судженнями, що спірні оціночні судження можна перевірити на правдивість, що спірні висловлювання містять інформацію негативного характеру і що спірні висловлювання не відповідають дійсності.
Також апелянт звернув увагу на те, що суд не врахував ту обставину, що веб - сторінка у Facebook за вказаним у позові посиланням не належить відповідачу. За вказаною адресою відсутня будь - яка інформація, тому ніякого спростування відповідач не може на ній розмістити.
Вважає, що судом не конкретизовано про яке саме порушення «презумпції невинуватості» йде мова, так як і не зрозуміло у якому саме місці у спірних висловлюваннях йде мова про вчинення позивачем «державної зради».
Відповідач звернув увагу на те, що незаважаючи на задоволення позову, суд у рішенні вказує на необґрунтованість позивачем завлених ним вимог та ненадання ним доказів того, що розміщена інформація носить негативний характер, а також зменшивши розмір заявленої позивачем моральної шкоди з 30 000, 00 грн до 10 000,00 грн суд вказав, що дійшов висновку, що вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. При цьому поклавши на відповідача обов`язок по відшкодуванню позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції не надав належних та допустимих доказів виникнення у нього душевних страждань, порушень його життєвих зв`язків та погіршення стосунків з оточуючими людьми внаслідок появи публікації.
Також судом не було враховану правову позицію ЄСПЛ у справах  «Атлан проти Сполученого Королівства» від 19.06.2001, «Перна прот Італії» від 25.07.2001, «Білуха проти України» від 09.02.2007, відповідно до якої саме визнання судом порушення прав особи саме по собі може становити справедливу компенсацію моральної шкоди, завдану особі. 
Зокрема суд у рішенні формально вказав, що враховує позицію ЄСПЛ у справах щодо порушення свободи вираження поглядів, натомість судом цього враховано не було як і не враховано правові позиції Верховного Суду у справах щодо визнання інформації недостовірною. Під час розгляду цієї справи судом не враховано, що спірна інформація стосується публічної особи щодо якої межі критики набагато ширші, ніж щодо пересічної особи.
Суд не звернув увагу на суспільний інтерес поширеної інформації, фактично поставивши інтереси захисту особи від поширення небажаної для неї інформації, ніж свободу слова, хоча право на свободу слова, думки і слова закріплено в Конституції України (ст. 34) та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.10) і ці права так само має захищати суд.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити їх з викладених у скарзі підстав.
ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справу, у судове засідання апеляційного суду не з'явився, забезпечив явку свого представника.
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає її безпідставною, з підстав викладених у відзиві на неї, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Положеннями частин першої та другої статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення відповідача та представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Так, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що наведена у тексті на сторінці відповідача у Fасеbоок інформація стосується певної фактичної поведінки позивача, носить стверджувальний характер, не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди відповідача, автором не вживалися мовно-стилістичні засоби про ймовірність або припущення інформації. Будь-яких належних та допустимих доказів, що інформація, поширена на Інтернет-порталі, є вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідачем не надано. Суд вважав відсутніми підстави стверджувати, що викладена відповідачем інформація фактів щодо поведінки (дій) позивача є оціночними судженнями. При цьому суд врахував, що відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів достовірності поширеної інформації, а позивачем заперечується наявність достовірності поширеної відповідачем інформації.
Колегія суддів вважає такі висновки суду законними і обґрунтованими, такими що відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Стаття 32 Конституції України визначає, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.
Верховний Суд наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.
Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особиу будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію`оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби.
Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Уряд відповідної держави, як гарант громадського порядку, має право вживати на власний розсуд заходів, що покликані належним чином (але не надмірно) реагувати на дифамаційні звинувачення, які позбавлені підстав чи недобросовісно сформульовані (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Castells v. Spain» від 23 квітня 1992 року).
Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне - 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.
У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.
Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.
Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (Карпюк та інші проти України, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
Крім того, у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати, зокрема рекомендації, що містяться в Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.
У зазначеній Резолюції визначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Системний аналіз зазначених норм права з урахуванням релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише саме така інформація, висловлена чи написана відповідачем у цій категорії справ. Тобто предметом спору у цій категорії справ є спірна інформація, що передається дослівним цитуванням (без редагування, корегування, власного розуміння позивача).
Тобто якраз конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в ЗМІ) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівні твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.
У справі, що переглядається, установлено, що оспорювана позивачем інформація, викладена у статті під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_13», розміщена в мережі ІНФОРМАЦІЯ_1 та в телеграм каналі за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_4 : « ІНФОРМАЦІЯ_5 », автором якої є ОСОБА_2 , яка серед іншого містить наступні твердження (наводиться мовою оригіналу): «... читая фамилию ОСОБА_4, мы должны понимать кто будет настоящим хозяином Харьковской области на самом деле. А это один из спонсоров «Слуги Народа» и прямой куратор всей работы ОСОБА_4 . О ОСОБА_1 было много расследований в контексте его теневого курирования штаба «Слуги Народа» в Харьковской области. Но интересно кое-что другое. Публикую справку о ОСОБА_1, согласно которой он не только друг и экс-помощник ОСОБА_6 , не только работал на руководящих должностях в Госпогранслужбе, но, по данным украинских спецслужб в 2016 рассматривал возможность трудоустройства на госслужбу в РФ. Для этого в 2016 году он посещал Крым и передавал в РФ оригиналы своих документов на проверку оккупанту. Но видимо не сложилось, и он остался в Украине курировать Харьковскую область. А может все как раз и сложилось, учитывая его близкие отношения не только с ОСОБА_6, но и консулом РФ в Харькове ОСОБА_7 . Так что в чьих интересах Харьковской областью может руководить его протеже ОСОБА_5 - хороший вопрос. Справка в моет ТГ  ІНФОРМАЦІЯ_6 » знаходиться у вільному доступі, відтак поширена серед невизначеного кола осіб.
Ці обставини підтверджені витягом зі сторінки у мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 та у мережі телеграм каналі за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_4 , експертний висновок за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі інтернет № 33/2020-ЕВ від 18 лютого 2020 року.
Таким чином, позивачем доведено публічне поширення відповідачем вказаної інформації.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежності відповідачу сторінки у мережі Facebook колегія суддів оцінює критично, оскільки такі доводи не підтверджені будь - якими доказами та повністю спростовуються наявними у матеріалах справи доказами протилежного. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що саме на відповідача покладається обов`язок переконатися у достовірності поширеної ним інформації. У разі відсутності доказів достовірності оспорюваної інформації утриматися від її поширення. Зокрема саме на відповідача законодавець покладав обов`язок надати суду докази достовірності такої інформації, а в разі їх відсутності - видалити та спростувати її.
Заперечуючи проти позову відповідач зазначав, що вказана інформація була ним поширена на підставі проведених журналістських розслідувань. 
При цьому, 24.02.2020 «Радіо Свобода» було опубліковано інформацію про те, що позивач був призначений радником першого заступника керівника Офісу Президента України, що свідчить про відсутність негативних наслідків для позивача після поширення спірної інформації. 
Відповідач наголошував, що оскільки в основу спірної інформації була покладена інформація з джерел інших засобів масової інформації, то він не може нести відповідальність за відтворення вже поширеної раніше інформації навіть якщо така інформація не відповідає дійсності.
Як на підтвердження своїх доводів, відповідач послався на наявну у нього довідку, яка була ним сформована та опублікована за посиланням:    ІНФОРМАЦІЯ_8 , де розміщено чат під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_9 », в якому відповідач веде свій телеграм канал, де ІНФОРМАЦІЯ_10 о 19.14 він розмістив публікацію (   ІНФОРМАЦІЯ_8 ) аналогічного змісту, як і на своїй власній сторінці у соціальній мережі Facebook та, в той же час, розмістив вказану довідку (   ІНФОРМАЦІЯ_8 ). Також, відповідач надав роздруківки статей під назвами «ІНФОРМАЦІЯ_14», «ІНФОРМАЦІЯ_15 , «ІНФОРМАЦІЯ_16», в яких на його думку вже була поширена аналогічна інформація, яка стала приводом для подальшого інформування відповідачем суспільства про діяльність та погляди позивача. Текс такої довідки містить відомості про наявність кримінального провадження № 42015220750000798 порушеного щодо посадових осіб Дергачівської РДА по факту передачі земельних ділянок що була передана у власність ТОВ «0нікс-2006», ТОВ «Фронтера» та Служби автомобільних доріг у Харківській області. Відповідач, стверджував, що оскільки вказаними вище ділянками фактично володіє позивач, то вказані вище обставини свідчать, що «протягом 2016року позивач неодноразово відвідував тимчасово окуповану територію АР Крим, а також, з метою можливого подальшого працевлаштування на державну службу в рф, переправляв туди пакет відповідних документів, а саме оригінали шкільного атестату, свідоцтва про закінчення військового ліцею, про вищу військову освіту, результати медичного огляду за 2016 рік».
Однак надана відповідачем довідка являє собою роздрукований на папері текст, сформований та сфотографований відповідачем, яка не містить будь-яких позначень офіційного документу за відсутності належних реквізитів, підпису та печатки, назви компетентного органу, який би міг видати таку довідку.
Відтак суд вважає, що відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів достовірності поширеної інформації, а позивачем заперечується наявність достовірності поширеної відповідачем інформації. 
Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач послилався на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року у справі №753/12120/21 за його позовом до головного редактора «Цензор.НЕТ»    ОСОБА_13  про визнання інформації недостовірної, яким суд визнав недостовірною інформацію, в тому числі такого змісту: «В политсовет «Слуг Народа» избран ОСОБА_1 . ОСОБА_1 летает в Крым к своим родителям, получившим российские паспорта… Слуги народа дали ОСОБА_1 еще больше влияния, чем у него было до 2014-го» в росийских базах данных обнаруживается наличие у семьи члена политсовета Слуги  народаОСОБА_1 бизнеса в оккупированном Крыму... ОСОБА_1 еще в 2014-м отправил в Крым копии всех своих документов, включая школьные аттестаты и даже флюрографию грудної клетки... ОСОБА_1 стал одним из руководителей избирательного штаба партии Слуга народа».
Отже, подібна за змістом інформація на яку фактично посилається відповідач у апеляційній скарзі, визнана недостовірною в судовому порядку та таке рішення набрало законної сили.
Зокрема недостовірність інформації підтверджується архівною довідкою Державної прикордонної служби України, поясненнями позивача та рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22 листопада 2021 року по справі № 753/12120/21, яке набрало законної сили. 
Отже позивачем доведено факт поширення щодо нього недостовірної інформації та недостовірність цієї інформації. 
Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свобода вираження поглядів пов`язана з «обов`язками та відповідальністю», які застосовуються до засобів масової інформації навіть щодо питань великого суспільного значення. 
Більше того, ці «обов`язки та відповідальність» мають особливе значення, коли йдеться про посягання на репутацію названої особи та порушення «прав інших осіб» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ліндон, Очаковський-Лоуренс і Жулі проти Франції» від 22 жовтня 2007 року).
Свобода вираження поглядів, захищена статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютною і поширюється на журналістів лише за умови, якщо вони діють відповідально та з дотриманням своїх професійних обов`язків: добросовісно виконують свою роботу, надають точну та достовірну інформацію згідно з вимогами журналістської етики (що також стосується поширення інформації щодо тем, до яких є значний публічний інтерес) (рішення Європейського суду з прав людини «Дорота Каня проти Польщі (No. 2)» «Dorota Kania v. Poland (No. 2)» від 04 жовтня 2016 року).
Положеннями національного законодавства та сталою практикою Європейського суду з прав людини підтверджується обов`язок відповідача у цій категорії справ перевіряти поширену ним інформацію та джерела цієї інформації.
При зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 зазначено, що розміщена відповідачем інформація містить фактичні дані, які можуть бути перевірені на предмет їх правдивості, за своєю суттю є інформацією негативного характеру та не відповідає дійсності. Позивач вказував на те, що опублікована відповідачем інформація була негативною по відношенню до нього. На думку позивача, відповідач, не перевіряючи фактів, за відсутності належних та допустимих доказів, створив у суспільстві уявлення про те, що позивач є зрадником держави, безпринципною та нечесною людиною, яка порушує вимоги закону та не дотримується правил поведінки, загально прийнятих у суспільстві, нехтує людськими цінностями заради власних інтересів, прагне отримати контроль та здійснювати вплив на посадових осіб, що свідчить про порушення прав позивача, які підлягають відновленню шляхом визнання оспорюваної інформації недостовірною та такою, що порочить і принижує його честь, гідність та ділову репутацію.
Досліджуючи та надаючи оцінку поширеній відповідачем інформації, суд першої інстанції правильно вважав, що стороною відповідача не надано суду доказів на підтвердження достовірності поширеної інформації, відповідач перед публікацією вказаної інформації не переконався в її достовірності, посилаючись тільки на те, що оспорювана інформація була отримана з інших джерел (публікацій), що була у відкритому доступі, а також на підставі довідки, що була складена відповідачем на підставі даних, які надходили на електронну адресу ОСОБА_2 .
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наведена у тексті на сторінці відповідача у Fасеbоок інформація, текст якої викладено ввище, стосується певної фактичної поведінки позивача, носить стверджувальний характер, не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди відповідача, автором не вживалися мовно-стилістичні засоби про ймовірність або припущення інформації. Будь - яких належних та допустимих доказів, що інформація, поширена на Інтернет- порталі, є вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідачем суду не надано. Підстав стверджувати, що викладена відповідачем інформація фактів щодо поведінки (дій) позивача є оціночними судженнями та була перевірена на предмет дійсності, немає. Відповідач не довів правдивості висловленої ним інформації.
Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, не може вважатися оціночними судженнями, а є у переважній більшості констатацією фактів з використанням різної лексики, що є надмірним, з огляду на ситуацію та обставини, за яких відбулося поширювання таких висловолювань. 
У результаті розгляду справи не здобуто доказів на підтвердження достовірності вищевказаної поширеної негативної інформації, яка порушує права позивача на повагу до його гідності та честі, на недоторканість ділової репутації.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розповсюджена відповідачем інформація про позивача не містить оціночних суджень, а складається виключно з тверджень про факти, достовірність яких відповідачем не доведена. Така інформація підлягає визнанню недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки є недостовірною, такою, яка не відповідає дійсності, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало, а також такою, що порушує особисті немайнові права позивача. Суд вважає, що відповідач, розповсюджуючи недостовірну інформацію, діяв без урахування точних і достовірних даних.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». 
Суд також враховує правову позицію, викладену Європейським судом з прав людини у справах щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів», де вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. 
Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (рішення ЄСПЛ від 27 лютого 2001 року у справі «Jerusalem v. Austria» № 26958/95, пункт 43).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Отже обґрунтованим є висновок про те, що відповідач не довів, що в його діях, при поширенні ним в інтернет-мережі Facebook оспорюваної інформації, мала місце реалізація свого конституційного права на вираження своїх поглядів та суспільного інтересу, а не намір поширити недостовірну інформацію з метою приниження ділової репутації позивача. Суд ураховує, що позивач довгий час обіймав посади, пов`язані із захистом державного кордону, за час службової діяльності мав нагороди, тому поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих та суспільства, порушивши його честь. 
З урахуванням встановлених обставин справи, перевірених належними та допустими доказами, колегія суддів вважає, що позивачем на підтвердження зазначеного у позові надано належні та допустимі докази, зокрема підтверджено те, що розміщена відповідачем спірна інформація носить негативний характер, та як наслідок, порушує право на повагу до його гідності, честі та ділової репутації.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував практику Європейського суду з прав людини, а актуальності поширення вказаної інформації не існувало, оскільки позивач на той час уже не був публічною особою не спростовують висновків суду.
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що характер дій відповідача та відсутність з його сторони доказів про перевірку достовірності інформації перед її оприлюдненням свідчать про умисний характер таких дій, тобто ОСОБА_2 поширив інформацію про позивача з ігноруванням її достовірності, з метою поширення неправдивих відомостей та задля завдання шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_1 . Звинувачення відповідачем позивача у відвідуванні тимчасово окупованої території АР Крим з метою працевлаштування та про передачу державі агресору документів з цією метою, вказує на вчинення позивачем, як колишнім військовим у званні генерал-майора, кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, які за класифікацією, визначеною статтею 12 КК України відносяться до особливо тяжких злочинів, безумовно принижує честь та гідність позивача, заплямовує та ганьбить його добре ім`я, репутацію, яку він набув за 25 років бездоганної державної служби на захист суверенітету України.
Ураховуючи системний аналіз норм КПК України та принцип презумпції невинуватості, закріплений у статті 62 Конституції України, статті 2 КК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 11 Загальної декларації прав людини, то відсутні правові підстави стверджувати, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного або обвинуваченого, має відношення до вчинення злочинних дій. 
Такий висновок цілком узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 08.05.2019 по справі № 761/37180/17, від 06.05.2020 по справі №757/25649/17, від 11.06.2020 по справі № 757/1884/15, від 02.09.2020 по справі №235/4145/18-ц.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
Так, відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно з приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, правильно керувався тим, що внаслідок поширення відповідачем недостовірної інформації позивачу заподіяно моральної шкоди, яка виразилася у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, яку визначив з урахуванням всіх обставин справи. 
Стягнення з відповідача моральної шкоди у зазначеному розмірі не покладає на відповідача надмірного тягаря, адже такий обов`язок буде посильним для журналіста, який зобов`язаний дотримуватись положень законодавства та поважати права і свободи інших осіб.
Проте фактично дійшовши висновку про часткове задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції помилково вказав у рішенні, що такі вимоги не підлягають задоволенню. Відтак колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року необхідно змінити, виключити з його мотивувальної частини посилання суду на те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.
В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року апеляційний суд залишає без змін, оскільки колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до правильного вирішення спору, таке рішення суду є законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Зазначені в судовому рішенні посилання щодо "необґрунтованості" заявлених  позивачем вимог та "ненадання" позивачем доказів того, що розміщена інформація носить негативний характер, суд апеляційної інстанції вважає описками (технічними помилками), допущеними судом при складанні повного рішення, оскільки зі змісту мотивувальної частини рішення чітко вбачається, що суд дійшов висновку про обгрунтованість заявлених позивачем вимог, повно та всебічно мотивував оцінку кожного аргументу, наведеного позивачем щодо наявності підстав для задоволення позову. Такі описки не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду та не вказують на висновки суду про відмову позивачу у задоволенні заявлених ним вимог, а питання про внесення виправлень до судового рішення щодо вказаних описок підлягає розгляду у встановленому процесуальним законом порядку.
Колегія суддів звертає увагу, що загалом за своїм змістом доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним у відзиві на позовну заяву, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та висновки щодо яких вмотивовано та обґрунтовано виклав у мотивувальній частині ухваленого рішення.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову. Дав належну оцінку запереченням відповідача. 
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції по суті спору є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору та фактично зводяться до незгоди відповідача із ухваленим судом рішенням та невірним тлумаченням норм закону.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до приписів ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки фактично дійшовши висновку про часткове задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції невірно вказав у рішенні, що такі вимоги не підлягають задоволенню, тому рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року необхідно змінити, виключити з його мотивувальної частини посилання суду на те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року апеляційний суд залишає без змін, оскільки в цій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить. 
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню позивачем, оскільки рішення суду в частині задоволення позову по суті спору судом апеляційної інстанції не скасовується.
 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року змінити, виключити з його мотивувальної частини посилання суду на те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.
В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 15.06.2023.
 
Судді
                                                                                                     Л. Д.  Поливач
 
                                                                                                     А. М.  Стрижеус
 
                                                                                                     О. І.  Шкоріна