ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/614/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №697/485/22 Категорія: 301030300 	Льон О.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       25 квітня 2023 року                                                                                                 м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Новіков Л.М.	
секретар	Любченко Т.М.	

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач (скаржник) – ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03.03.2023 (повний текст складено 08.03.2023, суддя в суді першої інстанції Льон О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

у квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила, після уточнення вимог, визнати виробничий будинок з господарськими (допоміжними) приміщеннями та автомобіль марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER, 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , спільним майном подружжя. Здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за позивачем право власності на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) приміщеннями, що складається: літера «Ч-1» - котельна, загальна площа 27,1 кв.м., димохід, літ. «Б» - навіс, № 14 - огорожа, № 15 - огорожа, літера «1» - замощення, що знаходяться на орендованій земельній ділянці, площею 0,0728 га, кадастровий №7110300000:03:001:0175 та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якого складає 209193 грн., а за відповідачем – право власності на автомобіль марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER, 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, вартість якого складає 234333 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача різницю між вартістю виробничого будинку та вартістю автомобіля марки MITSUBISHI в розмірі 12570,00 грн. 
В обґрунтування вказано на те, що 17.05.1986 сторони уклали між собою шлюб, у якому перебували до 13.11.2021. У період шлюбу, 10.06.2020 відповідачем було придбано транспортний засіб: автомобіль марки MITSUBISHI, про який вказано вище, який за взаємною згодою був оформлений на відповідача та є спільним майном подружжя. Зареєстрований за відповідачем транспортний засіб було придбано у власність за ціною 234333 грн.
Крім того, в період шлюбу, 31.05.2016 відповідачем було придбано 1/500 частку в праві власності комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Пізніше 31.03.2017 був укладений Договір про виділ частки в праві власності нерухомого майна в натурі, згідно якого, було виділено в натурі частку, яка складається: котельна – літ. «Ч», загальна площа 27,1 кв.м., димохід, № 14 - огорожа, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,0728 га, кадастровий номер 7110300000:03:001:0175. Дані договори укладалися за письмової згоди позивача по справі. На даний час, згідно технічного паспорту, виготовленого 31.01.2022 нерухоме майно, яке є спільною власністю подружжя, має назву виробничий будинок з господарськими (допоміжними) приміщеннями, що складається: літера «Ч-1» - котельна, загальна площа 27,1 кв.м., димохід, літера «Б» - навіс, № 14 - огорожа, № 15 - огорожа, літера «1» - замощення, що знаходяться на земельній ділянці, яка перебуває в оренді, площею 0,0728 га, кадастровий номер 7110300000:03:001:0175 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно аналітичного висновку вартість цього майна станом на 08.02.2022 складає 209193 грн.
Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, про яке вказано вище, та яке належить сторонам у рівних частках.
Оскільки автомобіль є неподільною річчю, не може використовуватися двома власниками одночасно, перебуває у власності та користуванні відповідача, а також за відсутності у позивача посвідчення водія, враховуючи що вартість часток у спільному майні є майже рівною, вважає за доцільне при поділі спільного майна подружжя, виділити у власність позивачу виробничий будинок з господарськими (допоміжними) приміщеннями, а у власність відповідачу виділити автомобіль марки MITSUBISHI, з компенсацією позивачу 1/2 частини від різниці вартості спірного майна, що становить 12570 грн.
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03.03.2023 позовні вимоги у справі задоволено частково та визнано виробничий будинок з господарськими (допоміжними) приміщеннями та автомобіль марки MITSUBISHI спільною сумісною власністю подружжя сторін. У порядку поділу спільного майна, визнано за кожною зі сторін право власності на 1/2 частину виробничого будинку з господарськими (допоміжними) приміщеннями. Стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля марки MITSUBISHI, що становить 117166,50 грн. У решті вимог - відмовлено.
Суд вказав, що спірне майно, як виробничий будинок, так і автомобіль, є спільною сумісною власністю подружжя сторін, як таке, що придбане під час шлюбу. Крім того, транспортний засіб MITSUBISHI на даний момент відчужено відповідачем без згоди позивача, отже остання має право на компенсацію 1/2 частини вартості даного спірного майна.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач 22.03.2023 через відділення поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням виключити з переліку спільного майна автомобіль MITSUBISHI, визнати за відповідачем право власності на виробничий будинок та стягнути з позивача грошову компенсацію за 1./.2 частину вартості вказаного майна в сумі 37250 грн.
В обґрунтування вказано на те, що автомобіль сторін мав інший номерний знак НОМЕР_2 . Сторони у справі разом із адвокатами в перед судовому порядку дійшли згоди про поділ спільного майна таким чином, що спірний автомобіль залишається у особистій власності відповідача, про що позивач 12.10.2021 написала розписку. З цих підстав відповідач продав 08.11.2022 автомобіль та отримані кошти витратив на лікування своєї тяжкої хвороби. Позивач з моменту розірвання шлюбу не просила про накладення арешту на автомобіль. Відтак, вказане майно є особистою власністю відповідача. Визначаючи розмір компенсації вартості частки позивача у власності на спірний автомобіль, суд помилково послався на його ціну в договорі купівлі-продажу від 10.06.2020, адже вона не відповідає дійсній вартості автомобіля на час вирішення спору у справі. Враховуючи заявлені позовні вимоги, суд вийшов за їх межі, стягуючи з відповідача на користь позивача вартість 1 / 2 частини спірного автомобіля, що не відповідає інтересам сторін у справі, а постанова ВС від 25.05.2020 у справі №347/955/16, на яку послався суд, стосується рухомого майна. Наслідком поділу виробничого будинку є породження нового спору про право на користування прилеглою земельною ділянкою з новим співвласником. Спірний виробничий будинок сторони не зможуть використовувати спільно. Крім того, суд не врахував, що земельна ділянка, на якій він знаходиться, перебуває в строковій оренді відповідача на 49 років. Аналітичний висновок про визначення вартості нежитлової будівлі котельні, проведений на основі методу капіталізації доходу, використаний позивачем, стосується об`єктів, на яких здійснюється комерційна господарська діяльність, що в даній справі не має місця. Таким чином має бути використаний звіт про оцінку майна, наданий відповідачем, згідно якого вартість виробничого будинку складає 75040 грн. Відповідач мав намір висловити свою позицію щодо суті спору у судових дебатах, про можливість чого роз`яснено судом на початку розгляду справи у засіданні від 21.02.2023, однак 03.03.2023 суддя Льон О.М. повідомила про відсутність судових дебатів у справі, що розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, що є грубим порушенням норм процесуального права. 
У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача просить суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, оскільки вважають його законним та належним чином обґрунтованим.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що 17.05.1986 сторони зареєстрували шлюб, розірваний 13.11.2021.
У судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що в період шлюбу 10.06.2020 відповідачем було придбано автомобіль MITSUBISHI, модель OUTLANDER, 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, який перереєстровано 10.06.2020, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а.с.13).
Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу 7145/2020/2037409 від 10.06.2020 вартість придбаного транспортного засобу - MITSUBISHI, модель OUTLANDER, 2007 року випуску складає 234333,00 грн. (а.с.14).
Відповідно до інформації начальника ТСЦ МВС №7145 від 16.12.2022, наданої на виконання ухвали суду від 07.12.2022, станом на 16.12.2022 транспортний засіб MITSUBISHI, модель OUTLANDER, 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 10.06.2020 зареєстровано по договору купівлі-продажу за ОСОБА_2 , 1966 р.н. 25.11.2021 перереєстровано на громадянку ОСОБА_3 , 1975 р.н. по договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ. В подальшому, 08.11.2022 даний транспортний засіб перереєстровано у зв`язку зі зміною анкетних даних власника (зміна прізвища з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 ) та 08.11.2022 перереєстровано на ОСОБА_6 , 1993 р.н. по договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ, та яка станом на 16.12.2022 являється власником даного автомобіля та видано ДНЗ НОМЕР_4 (а.с.153).
З розписки від 12.10.2021 вбачається, що позивач ОСОБА_1 зазначила, що спільно нажитий транспортний засіб MITSUBISHI, модель OUTLANDER, д.н.з. НОМЕР_2 залишається у власності ОСОБА_2 , спору відносно нього немає (а.с.184).
З копії договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П., зареєстрованого в реєстрі за № 258 вбачається, що ОСОБА_2 купив та прийняв від ТОВ «Канів-Солод» 1/500 частку в праві власності комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15,16).
Відповідно до договору про виділ частки в праві власності нерухомого майна в натурі від 31.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П., зареєстрованого в реєстрі за № 168, відповідачу ОСОБА_2 виділено в натурі частку, яка складається: котельна – літ. «Ч», димохід, № 14 - огорожа, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,0728 га, кадастровий номер 7110300000:03:001:0175. Спільна часткова власність на нерухоме майно припинена (а.с.17,18).
Відповідно до інформації з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №154098787 від 28.01.2019, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на об`єкт нежитлової нерухомості, котельню, загальною площею 27,1 кв.м., що складається з: літера «Ч-1» - котельна, димохід, літ. «Б» - навіс, № 14 - огорожа, № 15 - огорожа, літера «1» - замощення, що знаходяться на земельній ділянці, кадастровий номер 7110300000:03:001:0175 та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.23).
Згідно наданого позивачем Аналітичного висновку про визначення вартості нежитлової будівлі котельні, виконаного ПП «Інформаційно-комунальний центр» вбачається, що вартість даного нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 08.02.2022 складає 209193,00 грн. (а.с.25-28).
Відповідно до Звіту про оцінку майна №DF220523-001, виконаного ПП «Черкаський центр надання послуг» на замовлення відповідача ОСОБА_2 , вартість нежитлової будівлі котельні загальною площею 27,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 станом на 23.05.2022 становить 75040,00 грн. (а.с.56-96).
З цих підстав позивач вважає за можливе у порядку поділу спільного майна подружжя визнати виробничий будинок з господарськими (допоміжними) приміщеннями та автомобіль марки MITSUBISHI спільним майном подружжя та здійснити його поділ, визнавши за позивачем право власності на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) приміщеннями, а за відповідачем право власності на автомобіль марки MITSUBISHI. Стягнути з відповідача на користь позивача різницю між вартістю виробничого будинку та вартістю автомобіля марки MITSUBISHI в розмірі 12570,00 грн. 
Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Також ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджують одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Крім того, з актуального правового висновку ВП ВС від 21.11.2018 у справі №372/504/17 вбачається, що по замовчуванню діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.
Слід врахувати, що ч.ч.1-3 ст.364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Частинами 2, 3 статті 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
З урахуванням вищенаведеного правового регулювання та встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції у справі про те, що спірне майно – виробничий будинок з господарськими (допоміжними) приміщеннями та автомобіль марки MITSUBISHI, є спільним сумісним майном подружжя сторін, як таке, що набуте ними за час шлюбу та за спільні кошти. 
Доказів протилежного суду надано не було.
Одночасно слід виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на те, що договір про те, що спірний автомобіль є особистою власністю відповідача мав бути нотаріально посвідчений, адже за вимогами ст. 69 СК України та ст. 372 ЦК України такому посвідченню підлягає лише договір щодо нерухомого майна, яким автомобіль не являється.
Так відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Аналогічна норма міститься у ч.4 ст.372 ЦК України, де зазначено, що договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Апеляційний суд оцінює критично посилання скаржника на те, що сторони дійшли згоди про поділ спільного майна таким чином, що спірний автомобіль залишається у особистій власності відповідача, про що позивач 12.10.2021 написала розписку, оскільки саме звернення до суду з позовними вимогами у цій справі про поділ спільного сумісного майна свідчить про відсутність згоди співвласників щодо його поділу.
Вказівки скаржника на те, що позивач з моменту розірвання шлюбу не просила про накладення арешту на автомобіль також не свідчать про те, що зазначене майно є його особистою власністю, адже питання про забезпечення позову, зокрема, шляхом накладення арешту на майно, за положеннями процесуального законодавства не є передумовою для подання до суду позовних вимог щодо такого майна.
Слід відхилити апеляційні посилання скаржника на неточність зазначення судом номерного знака спірного автомобіля, адже відповідна описка на правильність вирішення спору у справі про поділ спільного майна подружжя не вплинула.
Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що, визначаючи розмір компенсації вартості частки позивача у власності на спірний автомобіль, суд помилково послався на його ціну в договорі купівлі-продажу від 10.06.2020, яка не відповідає дійсній вартості автомобіля на час вирішення спору у справі, оскільки доказів іншої вартості спірного автомобіля сторони суду не надали, питання про проведення його оцінки у встановленому порядку до суду не заявлялося.
Мають бути відхилені також апеляційні посилання скаржника на те, що, враховуючи заявлені позовні вимоги, суд вийшов за їх межі, стягуючи з відповідача на користь позивача вартість 1 / 2 частини спірного автомобіля, що не відповідає інтересам сторін у справі, адже за правовим висновком ВС у постанові від 05.10.2020 у справі № 537/78/19 якщо буде встановлено, що один із подружжя здійснив відчуження спільного майна без волі іншого, і не в інтересах сім`ї таке майно або його вартість враховується при поділі. 
Тобто, встановивши, що автомобіль придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача, як іншого співвласника, слід зробити висновок про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу, що й зробив суд першої інстанції у цій справі.
Не можна погодитися з апеляційними доводами скаржника на те, що наслідком поділу виробничого будинку є породження нового спору про право на користування прилеглою земельною ділянкою з новим співвласником; спірний виробничий будинок сторони не зможуть фактично використовувати спільно; це майно знаходиться на земельній ділянці, яку орендує скаржник, оскільки зазначені обставини, у розумінні положень ст. 69 СК України, ст. ст. 364, 370 ЦК України, не є перешкодами для поділу спільного майна між співвласниками. 
У разі протилежних висновків, мало б місце безпідставне та таке, що не передбачене положеннями законодавства, обмеження осіб у здійсненні права власності на майно.
Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що аналітичний висновок про визначення вартості нежитлової будівлі котельні, проведений на основі методу капіталізації доходу, використаний позивачем, не може бути застосований та має бути використаний звіт про оцінку майна, наданий відповідачем, оскільки по результатам вирішення спору суд визнав за сторонами право власності на спірний виробничий будинок в ідеальних частках, які є рівними, тобто без стягання відповідної різниці у їх вартості у разі відступу від принципу рівності часток співвласників, для чого мала б значення проведена оцінка майна.
Слід відхилити посилання скаржника на те, що судом першої інстанції було протиправно обмежено його у праві усно надати свої пояснення щодо суті спору, адже вказаний учасник справи, яка розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження, представив усі свої міркування щодо заявлених позовних вимог, зокрема, при подачі відзиву, який був оцінений судом, а також на стадії апеляційного перегляду справи, відтак зазначене процесуальне порушення на правильність вирішення спору не вплинуло.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Таким чином рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03.03.2023 у даній справі слід змінити в частині мотивів, які викласти в редакції даної постанови апеляційного суду. У решті рішення суду першої інстанції належить залишити без змін. 
Таким чином подана апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід віднести на рахунок держави, оскільки скаржника звільнено від його сплати на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», як особу з інвалідністю ІІ групи.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03.03.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – змінити в частині мотивів , які викласти в редакції даної постанови апеляційного суду. 
У решті рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03.03.2023 у даній справі - залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді віднести на рахунок держави.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 25.04.2023.

Суддя-доповідач                 

Судді