УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2023 року
м. Київ
справа № 183/7516/21
провадження № 51-3495ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2023 року в кримінальному провадженні № 12021046350000107 щодо 
ОСОБА_4 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 раніше неодноразово судимого, останнього разу 29 серпня 2022 року Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 
за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 353 КК із застосуванням ч. 4 
ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2
ст. 190, ч. 1 ст. 353 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 26 жовтня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання: за ч. 2 ст. 190 КК - у виді позбавлення волі на строк 2 роки; ч. 1 ст. 353 КК - у виді обмеження волі на строк 2 роки. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання покарання, призначеного 
за цим вироком, з покаранням, призначеним за вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2022 року, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.
На підставі ст. 72 КК ОСОБА_4 у строк відбування покарання за цим вироком зараховано відбутий строк покарання за вироком Довгинцівського районного суду 
м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2022 року.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у самовільному присвоєнні владних повноважень, поєднаному із вчиненням суспільно небезпечного діяння, 
а також у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), вчиненому повторно, за наступних обставин.
Так, ОСОБА_4 27 травня 2021 року приблизно о 07:30, побачивши поблизу 
буд. АДРЕСА_2 малолітнього ОСОБА_5 , з метою подальшого заволодіння чужим майном, підійшов до нього та, ввівши його в оману щодо своїх дійсних намірів, з метою створення уявлення в останнього законності своїх дій та приховування своїх злочинних намірів, не маючи на те наданого йому права, не будучи працівником правоохоронних органів, представився малолітньому ОСОБА_5 співробітником поліції, продемонструвавши при цьому невстановлену в ході досудового розслідування «картку», яку видав за службове посвідчення працівника правоохоронною органу, тим самим присвоїв владні повноваження службової особи,  та під приводом перевірки мобільного телефону попросив у малолітнього мобільний телефон марки «Honor 7А», який знаходився у користуванні останнього та належав його матері ОСОБА_6 . Малолітній ОСОБА_5 , будучи впевненим у доброчесних намірах ОСОБА_4 , сприймаючи його як співробітника поліції, добровільно передав останньому зазначений мобільний телефон, яким ОСОБА_4 незаконно заволодів, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 353 КК.
Крім того, цього ж дня у цей же час  ОСОБА_4 за цією ж адресою 
за вищенаведених обставин, діючи повторно з корисливих мотивів, незаконно заволодів шляхом обману вказаним вище мобільним телефоном, який знаходився 
у користуванні малолітнього ОСОБА_5 та належав його матері ОСОБА_6 ,  завдавши останній матеріальної шкоди на загальну суму 1765 грн, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК.
Крім цього, у цей же день приблизно о 13:30 ОСОБА_4 , побачивши поблизу буд. № 26 на вул. В. Ковалівка в м. Новомосковську Дніпропетровської області, малолітнього ОСОБА_7 , з метою подальшого заволодіння чужим майном, підійшов до нього та, ввівши його в оману щодо своїх дійсних намірів, з метою створення уявлення в останнього законності своїх дій, та приховування своїх злочинних намірів, не маючи на те наданого йому права, не будучи працівником правоохоронних органів, представився малолітньому ОСОБА_7 співробітником поліції, продемонструвавши при цьому невстановлену в ході досудового розслідування «картку», яку видав за службове посвідчення працівника правоохоронною органу, тим самим присвоїв владні повноваження службової особи, та під приводом перевірки мобільного телефону попросив у малолітнього мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 8 4/64», який знаходився у користуванні останнього та належав його матері ОСОБА_8 . Малолітній ОСОБА_7 , будучи впевнений 
у доброчесних намірах ОСОБА_4 , сприймаючи його як співробітника поліції, добровільно передав останньому зазначений мобільний телефон, яким 
ОСОБА_4 незаконно заволодів, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 353 КК.
Крім того, цього ж дня у цей же час ОСОБА_4 за цією ж адресою 
за вищенаведених обставин, діючи повторно з корисливих мотивів, незаконно заволодів шляхом обману вказаним вище мобільним телефоном, який знаходився 
у користуванні малолітнього ОСОБА_7 та належав його матері ОСОБА_8 ,  завдавши останній матеріальної шкоди на суму 3112 грн, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 13 березня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2022 року щодо нього - без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині призначеного покарання та ухвалити нове, яким призначити йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд першої інстанції під час призначення йому покарання безпідставно залишив поза увагою той факт, що він погодився 
на розгляд справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК, повністю визнав свою вину 
у вчиненому, співпрацював із слідством, давав усі показання, шкода була відшкодована повністю, що є пом`якшуючими покарання обставинами. Крім того, вважає, що судом призначено остаточне покарання із порушенням положень ч. 2 ст. 70 КК, оскільки суд, визначаючи розмір покарання, вийшов за межі санкції ч. 2 ст. 190 цього Кодексу. На вищенаведене, як зазначає засуджений, не звернув уваги і суд апеляційної інстанції.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 353 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.
Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі через суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, 
яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, на шлях виправлення не став, знову вчинив ряд корисливих злочинів, вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, характеризується посередньо, на обліку 
у нарколога, психіатра, фтизіатра не перебуває, а також думку потерпілої 
ОСОБА_9 , якій останній завдану шкоду відшкодував та яка не наполягала 
на призначенні йому суворого покарання, та думку потерпілої ОСОБА_6 , 
яка просила суд призначити ОСОБА_4 суворе покарання.
Також суд взяв до уваги наявність обставини, що пом`якшує покарання, якою визнав його щире каяття, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ним своєї протиправної поведінки, визнанні вини та готовності підлягати кримінальній відповідальності, 
та обтяжуючих покарання обставин - рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини.
Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається засуджений у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення йому покарання за ч. 2 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки та ч. 1 ст. 353 КК у виді обмеження волі 
на строк 2 роки.
При цьому суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК, застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначивши йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
З огляду на наведене, посилання засудженого на порушення судом положень ч. 2 
ст. 70 КК, відповідно до якої при складанні покарань остаточне покарання 
за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, 
яка передбачає більш суворе покарання, є безпідставним.
Як убачається із оскаржених судових рішень, ОСОБА_4 був засуджений вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2022 року за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 353 КК із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Кримінальні правопорушення, за які ОСОБА_4 засуджено за оскарженим вироком він вчинив 27 травня 2021 року, тобто до ухвалення зазначеного попереднього вироку, 
а тому суд першої інстанції правильно застосував вимоги ч. 4 ст. 70 КК, призначивши засудженому остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці, зарахувавши покарання, частково відбуте 
за попереднім вироком. 
Такий порядок призначення остаточного покарання повністю відповідає наведеним вимогам закону, про що обґрунтовано ствердив і апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 за його апеляційною скаргою, доводи якої 
є аналогічними доводам його касаційної скарги, та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також через допущені, на думку засудженого, порушення судом під час призначення йому покарання положень закону України 
про кримінальну відповідальність та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, Судом 
не встановлено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2023 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                     ОСОБА_3