УХВАЛА
27 квітня 2023 року 
м. Київ
справа № 826/5923/18
адміністративне провадження № К/9901/8097/21, К/9901/8663/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Васильєвої І.А., суддів: Дашутіна І.В.,  Юрченко В.П., 
розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційні скарги Головного управління ДПС у Київській області та ОСОБА_1 на додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021 (головуючий суддя Лічевецький І. О., судді: Оксененко О. М., Мельничук В. П.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,
У С Т А Н О В И В :
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області (ГУ ДФС) від 30.08.2017 №10883254 та №10883220 про визначення податкового зобов`язання за платежем ''транспортний податок'' за 2017 рік на суму 20' 833,33 грн та 22' 916,67 грн відповідно.
Також позивач подав до суду заяву від 15.06.2018 про стягнення судових витрат на правничу допомогу в сумі 42' 500 грн. До цієї заяви позивач надав копії договору про надання правової допомоги від 25.01.2018 з адвокатом Кириченко Р. Ю., акта приймання-передачі наданих послуг від 31.05.2018 та прибуткового касового ордеру від 31.05.2018 про сплату адвокату за послуги 27' 000 грн із 42' 500 грн, що передбачені умовами договору та актом приймання-передачі наданих послуг. Питання про судові витрати в сумі 15' 500 грн, які згідно з актом приймання-передачі наданих послуг він має сплатити вподовж двох днів після розгляду судом справи, просив вирішити після ухвалення судового рішення по суті (а.с.19-25).
У заяві від 06.07.2020, що надійшла до суду 09.07.2020, позивач просив додатково стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15' 300 грн. На підтвердження понесених витрат у вказаній сумі позивач додав копію акта приймання-передачі наданих послуг від 06.07.2020 та прибуткового касового ордеру від 06.07.2020 про сплату адвокату 15' 300 грн у межах договору від 25.01.2018 (а.с.79-82). А у другій заяві від 06.07.2020, поданої у доповнення до заяви від 15.06.2018 про стягнення судових витрат на правничу допомогу в сумі 42' 500 грн, позивач просив ухвалити додаткове рішення про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15' 500 грн. На підтвердження сплаченого розміру витрат у сумі 15' 500 грн позивач надав копію прибуткового касового ордеру від 06.07.2020 (а.с.83-84).
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 07.08.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовив.
Позивач оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу. Одночасно в апеляційній скарзі позивач заявив про те, що має понести судові витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції і документи щодо цього будуть надані впродовж п`яти днів після ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції (а.с.128-132).
Згодом позивач подав до суду апеляційної інстанції заяву від 02.11.2020 про стягнення судових витрат на правничу допомогу в сумі 31' 500 грн, до якої на підтвердження сплати вказаної суми долучив копії акта приймання-передачі наданих послуг від 02.11.2020 та прибуткового касового ордеру від 02.11.2020 про сплату адвокату Тукману Є. Г. 31' 500 грн за послуги у межах договору від 12.10.2020, копія якого була долучена до апеляційної скарги (а.с.123-125, 138-141).
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 07.12.2020 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив, скасувавши податкові - повідомлення рішення ГУ ДФС від 30.08.2017 №10883254 та №10883220. Цією ж постановою суд апеляційної інстанції здійснив розподіл судових витрат, понесених позивачем під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, та стягнув за рахунок бюджетних асигнувань контролюючого органу на користь позивача судові витрати зі сплати позивачем судового збору за подання позову та апеляційної скарги в сумі 1762 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції - 1000   грн, всього 2762 грн.
У заяві від 10.12.2020, що надійшла до суду 14.12.2020, позивач просив ухвалити додаткове судове рішення про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 17' 500 грн. На підтвердження понесених витрат у вказаному розмірі у межах договору від 12.10.2020 позивач подав суду копії акта приймання-передачі наданих послуг від 10.12.2020 та прибуткового касового ордеру від 10.12.2020 про сплату адвокату Тукману Є. Г. за послуги 17' 500 грн (а.с.160-164).
У заяві від 06.01.2021, що надійшла до суду апеляційної інстанції 11.01.2021, позивач просив вирішити питання щодо стягнення на його користь витрат на сплату судового збору за подання позову у сумі 704,80 грн та витрат на правничу допомогу у сумі 42' 500 грн, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції (а.с.167-171).
Додатковою постановою від 28.01.2021 Шостий апеляційний адміністративний суд заяву ОСОБА_1 про стягнення судових витрат задовольнив частково: стягнув за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в суді першої інстанції, у розмірі 1000 грн.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд апеляційної інстанції, керуючись нормою частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України, врахував предмет та складність спору і дійшов висновку, що заявлені позивачем до відшкодування судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у сумі 42' 500 грн не відповідають критеріям розумності їх розміру та співмірності, а питання щодо судових витрат зі сплати судового збору за подання позову у сумі 704,80 грн було вирішено судом апеляційної інстанції у постанові від 07.12.2020.
ГУ ДПС подало до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021, в якій підставою касаційного оскарження вказало пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Верховний Суд ухвалою від 29.03.2021 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача у цій справі. 
Позивач також звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021.
Відповідно до доводів, викладених у касаційній скарзі позивача про те, що застосування судом апеляційної інстанції норм статті 134 та статті 139 КАС України не відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 05.08.2020 у справі №640/15803/19, Верховний Суд ухвалою від 01.04.2021 відкрив касаційне провадження у цій справі за скаргою позивача. 
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просив залишити скаргу позивача без задоволення, так само як і позивач у відзиві на касаційну скаргу відповідача.
У відповіді на відзив відповідача на касаційну скаргу позивач наголошував, що норма частини шостої статті 134 КАС України виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін у меншому розмірі, ніж заявлено, без клопотання іншої сторони щодо цього, та зазначав, що жодних заперечень щодо розміру заявлених позивачем до розподілу витрат на правничу допомогу відповідачем подано не було.
Перевіривши касаційні скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Так само пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їхнього перегляду в апеляційному порядку, можуть реалізувати право на їх оскарження у касаційному порядку тільки у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до частин першої, другої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з частиною четвертою цієї статті за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, зокрема щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Відповідно до пункту 6 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Суд першої інстанції з урахуванням клопотання позивача в позовній заяві та вимог статей 257, 262 КАС України розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Як установлено матеріалами справи, загальна сума податкового зобов`язання, визначеного позивачу згідно з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, становить 43' 750 грн, що менше ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб (176' 200 грн). Відтак, ця справа є справою незначної складності відповідно до пункту 6 частини шостої статті 12 КАС України і суд першої інстанції не порушив вимоги процесуального закону, розглянувши її за правилами спрощеного позовного провадження.
За таких обставин, судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Верховний Суд ухвалою від 15.09.2021 (провадження №К/9901/31706/21) відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2020 на підставі пункту 1 частини першої статті 333 КАС України. А позивач постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2020 в касаційному порядку не оскаржував.
Виходячи з положень норм статей 132, 134, 143, 252 КАС України додаткове рішення щодо судових витрат є невід`ємною частиною рішення, яким розглянуто справу по суті, тому порядок його оскарження є таким, що і для судового рішення по суті. Тобто, при оцінці касаційної скарги на предмет допустимості касаційного оскарження додаткової постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021, слід застосовувати такий же критерій, що й для судового рішення по суті спору.
Колегія суддів враховує, що у даному випадку суд апеляційної інстанції розглянув заяву позивача про розподіл судових витрат, понесених позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Тому правильним є ухвалення апеляційним судом рішення у формі додаткової постанови, яка з моменту її прийняття стала частиною судового рішення по суті позовних вимог, відповідно, порядок її оскарження є таким, що і для рішення по суті.
Сторони у касаційних скаргах не наводять доводів, що суд першої інстанції неправомірно (помилково) розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження. Колегією суддів також не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді справи у спрощеному позовному провадженні.
Винятків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України щодо можливості касаційного перегляду судових рішень у цій справі відповідачем у касаційній скарзі не наведено, а судом не встановлено. А довід позивача у касаційній скарзі, що його скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, вказуючи при цьому, що єдність судової практики (як вважає позивач) дозволить сторонам і широкому колу суб`єктів правовідносин розуміти та застосовувати право однаково, не відповідає правовому навантаженню норми підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Вживання законодавцем слова "фундаментальне" несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, позивачем не наведено. Суб`єктивні труднощі у тлумаченні правової норми, які виникають у суб`єкта правозастосування, не обов`язково свідчать, що питання права має фундаментальне значення для правозастосовчої практики. За змістом підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не ставиться у залежність від наявності висновку Верховного Суду з цього питання.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що касаційні провадження за скаргами ГУ ДПС та ОСОБА_1 на додаткове судове рішення, яке є невід`ємною частиною судового рішення по суті позовних вимог у справі, що розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, було відкрито помилково. 
Будь-яке відхилення від встановленого законом порядку касаційного перегляду призведе до порушення принципу правової визначеності.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.07.2006 у справі ``Сокуренко і Стригун проти України`` вказав, що фраза ``встановлений законом`` поширюється не лише на правову основу самого існування ``суду``, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі ``Занд проти Австрії`` (заява №7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12.10.1978) висловлено думку, що термін ``суд, встановлений законом`` у статті 6 Конвенції передбачає ``усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів``.
За вказаних обставин, Колегія суддів дійшла висновку, що касаційні провадження підлягають закриттю, оскільки розгляд справи судом, який не має передбачених законом повноважень, не сумісний з обов`язками держави, визначеними у статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.
Аналогічних висновків щодо процесуальної можливості закриття касаційного провадження у справах, касаційне провадження у яких відкрито помилково, дійшов Верховний Суд в ухвалах від 01.10.2019 (справа №758/2976/18), від 11.02.2020 (справа №0540/8491/18-а), від 11.02.2020 (справа №1.380.2019.002993), від 07.07.2022 (справа №760/14002/17), від 31.08.2022 (справа №820/4138/17), але не виключно.
Керуючись статтями 143, 252, 328, 333, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
Закрити касаційні провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області та за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021 у справі №826/5923/18.
Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	І.А. Васильєва І.В. Дашутін  В. П. Юрченко