Справа № 148/2386/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1247/2023
Категорія: 31
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року	Справа № 148/2386/16-ц	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 березня 2023 року, ухвалене суддею Тульчинського районного суду Вінницької області Саламаха О.В.,
ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Тульчинської державної нотаріальної контори та ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним. 
Позовна заява мотивована тим, що позивач з 08 грудня 1987 року постійно проживає в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 травня 1992 року Тульчинською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-1418 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 06 липня 1992 року, занесеного до  реєстрової книги ФЖ27 за № 2925-30.
Позивач вказує, що 14 жовтня 2009 року державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Тульчинського районного управління юстиції у Вінницькій області був посвідчений договір дарування вказаної квартири, згідно з яким вона подарувала ]] своїй дочці відповідачу ОСОБА_2 .
Вважає, що договір дарування повинен бути визнаний недійсним, оскільки є оспорюваним правочином у зв`язку з тим, що у момент його здійснення не були дотримані вимоги статей 203, 215 ЦК України. Стверджувала, що ОСОБА_2 обманним шляхом змусила її підписати договір дарування квартири, а вона, з огляду на похилий вік та безпорадний стан (старече слабоумство) не розуміла, який насправді документ підписала.
ОСОБА_1 зазначає, що помилилася щодо правової природи даного правочину, оскільки мала намір скласти заповіт або договір довічного утримання, отже оспорюваний правочин був укладений під впливом тяжкої обставини та помилки, а саме її хвороби та безпомічного стану, оскільки вона є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи і є інвалідом 3-ї групи, постійно потребує сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та її утримання.
Виходячи з наведеного, позивач просила суд визнати вказаний договір дарування квартири недійсним. 
Відповідач на позовну заяву подала відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, так як викладені нею обставини, визнання договору дарування оспорюваним правочином щодо впливу тяжкої обставини у відповідності до ст. 233 ЦК України, та залежності від сторонньої допомоги позивача не існували. Також, не існували обставини щодо помилки відносно правової природи договору дарування у відповідності до ст. 230 ЦК України. Вказує, що спірна квартира була та є єдиним житлом та на цей час відповідач є інвалідом II групи - порок серця, має ще низку тяжких хвороб. Ініціатива в укладанні договору дарування виходила від позивача, так як вона хотіла, щоб квартира стала власністю своєї доньки, та з цією метою, сторони двічі приходили до Тульчинської державної нотаріальної контори, де державний нотаріус роз`яснила про можливість укладання договору довічного утримання, витрати при укладанні такого договору були значно більшими від договору дарування, на що, позивач відмовилася від укладання договору довічного утримання та наполягала на укладанні договору дарування. Державний нотаріус пояснила ОСОБА_1 , що вона при своєму житті втрачає право власності, яке перейде за договором дарування до доньки, після чого, договір дарування був підписаний позивачем та відповідачем. На час укладання договору дарування, тобто на 14.10.2009 відповідач постійно проживала в спірній квартирі по червень 2016 року, та потім поїхала на заробітки у Польщу. Крім того, подала клопотання про застосування до спірних правовідносин про визнання договору дарування недійсним, наслідків спливу позовної давнини. 
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 березня 2023 року в задоволені позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсними, так як позивач надала докази, які свідчать про помилку дарувальника при укладанні договору, те що позивач потребувала у догляді та сторонній допомозі, була відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна в дар, оскільки відповідач продовжила проживати в спірній квартирі. Суд порушив норми процесуального права, так як ухвалою 29.03.2023 задовольнив клопотання відповідача та залучив додаткові письмові докази, чим порушив принцип змагальності та рівності прав сторін. Водночас, суд взяв до уваги покази свідка, який є сином відповідача.
В свою чергу  ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відзивів від інших учасників справи на апеляційну скаргу не надходило.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок (Т.1 а.с. 44-46).
14.10.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Сухомлин О.А., що підтверджується копією даного договору (Т.1 а с. 5).
Відповідно до копії медичних виписок та довідок позивач хворіла, проведено оперативне втручання та перебувала на стаціонарному лікуванні (Т.1 а.с. 38-40, 42-43).
Згідно домової книги за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за вказаною адресою 03.08.2009, а ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 - 31.10.2012 (Т.1 а.с. 49-51).
Відповідно до копії договору позики від 07.09.2015 засвідченого приватним нотаріусом Носовим В.В. за реєстровим номером № 1022, позикодавець ОСОБА_3 передав у власність позичальнику ОСОБА_2 гроші в у сумі 128 365 грн, що є еквівалентом суми 5850 доларів США, повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 07.03.2016 (т. 1 а.с. 69-70).
З копії договору іпотеки від 07.09.2015 засвідченого приватним нотаріусом Носовим В.В. за реєстровим номером № 1025 слідує, що Іпотекодавець ОСОБА_2 передає в заставу Іпотекодержателю ОСОБА_3 нерухоме майно: квартира за АДРЕСА_1 , як забезпечення виконання зобов`язання щодо повернення грошей, переданих за договором позики від 07.09.2015 (т. 1 а.с.71-72).
ОСОБА_5 при проходженні чергового огляду 03.11.2005 визнана інвалідом ІІ (другої) групи інвалідність з дитинства безтерміново Рішення прийнято згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 та Наказу Міністерства охорониздоров?я України №561 від 05.09.2011 (Т.2 а. с. 116).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.11.2020 за № 233684811 та від 08.02.2021 з №24311614 слідує, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , є ОСОБА_6 на підставі договору дарування № 1-1889 від 13.10.2016, власником якої на підставі договору дарування ВАВ 700370 від 26.10.2002 була ОСОБА_1 (Т.3 а.с. 15-16).
Згідно копії довідки КП «Тульчинське МБТІ» від 01.02.2021 № 65, власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 31.12.2012 на підставі договору дарування від 26.10.2002 серії ВАВ 700370, є ОСОБА_1 (Т.3 а.с.49).
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок «обману», «помилки щодо природи правочину» суду не надано, також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні договору дарування «обману» та «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача.
При цьому судом враховано, що спірна квартира на час укладення оспорюваного правочину не була єдиним житлом позивача.
Вінницький апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.
Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в будинку після укладення договору дарування. 
Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 в справі №6-93цс16.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування квартири, оскільки через похилий вік та безпорадний стан (старече слабоумство) під час підписання правочину помилилася щодо його правової природи, оскільки вважала, що укладала договір довічного утримання.
Водночас наявність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.
Судом встановлено, що у пункті 5 договору визначено, що на підставі рішення № 342 від 13.10.2009 виконавчого комітету Тульчинської міської ради про надання дозволу ОСОБА_1 1941 року народження на відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності, за обставин проживання та користування квартирою малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Тобто, перед тим, як укласти договір дарування позивач свідомо звернулася до Тульчинської міської ради з метою надання дозволу на відчуження(дарування) квартири.
До укладення договору нотаріусом позивачку було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачкою. 
Позивач власноручно виконала підпис у договорі дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріус визначився щодо її волі, роз`яснив зміст договору та наслідки укладення договору дарування.
Вказану обставину також підтвердила допитана в судовому засіданні нотаріус, яка посвідчувала договір дарування.
Отже, позивач мала намір на укладення саме договору дарування на користь своєї доньки, а не іншого правочину, про що достеменно свідчить зміст укладеного правочину.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що належних доказів того, що позивач потребувала сторонньої допомоги матеріали справи не містять.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що на час укладення договору дарування позивач мала у своїй приватній власності, ще одне житло, а саме, однокімнатну квартиру, яку у подальшому після укладення оспорюваного правочину подарувала своєму синові ОСОБА_6 . Тобто, спірна квартира на час укладення оспорюваного правочину не була єдиним житлом позивача.
Як вбачається із матеріалів справи ніяких тяжких обставин, що передували укладенню договору дарування у позивача не існували. Також не існували обставини, щодо правової помилки відносно правочину, який укладала позивач. Ніяких обмежень щодо укладання договору у вигляді недієздатності за станом здоров`я у позивача не було.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючий цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. 
Установивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування вона мала намір укласти інший договір довічного утримання, суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.
З чим погоджується Вінницький апеляційний суд.
Апеляційний суд наголошує, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
Допитані судом першої інстанції свідки зазначених підстав недійсності не підтвердили, а відтак за встановлених фактичних обставин справи можна дійти висновку, що ОСОБА_1 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.
З урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки доказів на підтвердження укладення оспорюваного договору під впливом помилки позивачкою не надано.
Вінницький апеляційний суд вважає, що позивачем не було доведено обставин, якими він обґрунтовувала позовні вимоги. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам Закону.
Ч.3ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.
Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.               
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 березня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 05 липня 2023 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді                                                                          О.В. Ковальчук

                                                                               Т.М. Шемета