УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 травня 2023 року
м. Київ
справа № 166/807/22
провадження № 51-2970ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 21 грудня 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 березня 2023 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022030570000156, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Тур, Ратнівський район Волинської області, проживаючої в АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,
Суть питання
За вироком Ратнівського районного суду Волинської області від 21 грудня 2022 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 07 серпня 2022 року, о 23 год, перебуваючи на присадибній земельній ділянці ОСОБА_6 у АДРЕСА_2 , під час виниклого конфлікту на грунті ревнощів, умисно нанесла кухонним ножем ОСОБА_6 один проникаючий удар в живіт, чим заподіяла потерпілій тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, сторона захисту оскаржила його до апеляційного суду.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 15 березня 2023 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на, допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженій покарання тяжкості вчиненого нею злочину та її особі, через суворість, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно його підзахисної і постановити новий вирок, яким призначити засудженій ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на останню певних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу. Крім того, просить зменшити розмір моральної шкоди.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує про те, що суди попередніх інстанцій неналежним чином врахували дані про особу засудженої, а саме: ніж, яким було завдано тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 , засуджена брала з собою для того, щоб розрізати сітку, якою були обнесені кущі помідорів, а не як знаряддя для завдання тілесних ушкоджень, тобто засуджена не йшла цілеспрямовано на подвір`я потерпілої, маючи мету їй завдати тілесних ушкоджень; вона вперше притягується до кримінальної відповідальності; щиро розкаялась; активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення; має проблеми зі здоров`ям, а також не врахували майновий та сімейний стан засудженої, яка постійно їздить на сезонні роботи до Республіки Польща, що вказує на те, що вона трудолюбива. Вказані обставини в сукупності, на думку захисника, дають підстави вважати про можливість призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України. 
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки її дій за ч. 1 ст. 121 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , згідно з указаними нормами закону, врахував: характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, наявність обставини, яка пом`якшує покарання вперше притягається до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, які обтяжують покарання, також дані про особу засудженої, інформацію про її негативну характеристику за місцем проживання.
У контексті викладеного, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення наближеного до мінімального покарання передбаченого санкцією статті, за якою її засуджено.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду слідує, що сторона захисту, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подала апеляційну скаргу, в якій, серед іншого, наводила доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Так, апеляційний суд указав, що під час призначення ОСОБА_5 покарання місцевий суд, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченої i призначив остаточне покарання, яке є таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання та його меті; пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого та його наслідкам; необхідним та достатнім для виправлення останньої та попередження вчинення нею нових злочинів. При цьому, апеляційний суд не вбачав підстав вважати призначене судом першої інстанції покарання, явно несправедливим внаслідок суворості.
Також апеляційний суд влучно зауважив, що ОСОБА_5 заподіяну шкоду добровільно не відшкодувала, щире каяття не висловила, потерпіла наполягала залишити призначене покарання судом першої інстанції та наголошувала про неможливість примирення із обвинуваченою, навіть після відшкодування збитків.
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується й Верховний Суд та вважає доводи захисника щодо можливості призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, безпідставними.
Інших переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення судів попередніх інстанцій, вмотивованість їх висновків щодо призначеного ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного їй заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що призначене засудженій ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженої від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.  
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою           захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 21 грудня 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 березня 2023 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                ОСОБА_3