ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" квітня 2023 р.                                                           Справа №914/106/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді:                                                                      Марка Р.І.,
Суддів:                                                                                Матущака О.І.,
                                                                                          Скрипчук О.С.
Секретар судового засідання:                                                  Чудяк Х.В.
за участю представників сторін:
від позивача: Ган Х.В.;
від відповідача: не з`явився;
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Галімурка О.І.;
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: не з`явився;
розглянувши матеріали апеляційної скарги Міністерства юстиції України б/н від 28.12.2022 (вх. №01-05/38/23 від 03.01.2023)
на рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2022 (повний текст рішення складено 08.12.2022)
у справі № 914/106/22 (суддя Манюк П.Т.)
за позовом: Міністерства юстиції України, м. Київ
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Боднар", м. Львів
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, м. Львів
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:  ОСОБА_1 , м. Львів
про: витребування майна з чужого незаконного володіння.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.11.2022 у справі №914/106/22 відмовлено у задоволені позовних вимог Міністерства юстиції України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Боднар" про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Суд першої інстанції, перевіривши наявні в справі докази, дійшов до висновку, що позивачем не надано доказів, які доводять порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, про захист яких він просить суд у позові, невірно обрано спосіб захисту права, і суд відмовляє позивачу у позові по суті у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, позовна давність при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням Міністерство юстиції України оскаржило таке в апеляційному порядку. Апеляційна скарга надіслана на поштову адресу суду 29.12.2022 (вх.№01-05/11/22 від 02.01.2023). В апеляційній скарзі апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2022 у справі №914/106/22 та ухвалити нове, яким позовні вимоги Міністерства юстиції України задовольнити.
В апеляційній скарзі апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції було винесено з невірним встановленням, не з`ясуванням та невідповідністю обставин, що мають значення для справи, є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що постановою Львівського апеляційного господарського суд від 10.06.2013 у справі № 5015/1506/12 задоволено апеляційну скаргу першого заступника прокурора міста Львова та скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 12.06.2012 у справі за позовом СПД-ФОП Сороки Р.І. до СПД-ФОП Фірман Р.Б. про визнання права власності за позивачем на будівлю автомийки площею 216,0 кв.м, що знаходиться в м. Львові, вул. Хуторівка, 2, та прийнято нове рішення, яким в позові про визнання права власності на вказаний об`єкт відмовлено.
Також, апелянт вказує, що незважаючи на вищезазначене рішення суду, яким у визнанні права власності СПД-ФОП Сороці П.І. на будівлю автомийки під літерою «Б-1» площею 216,0 кв. м. за адресою: м. Львів, вул. Хуторівка, 2 відмовлено, ОСОБА_1 відповідно до акту приймання - передачі нерухомого майна від 27.09.2018 передав спірне майно товариству з обмеженою відповідальністю «Боднар», засновником та керівником якого є він сам. Оскільки право власності на спірне майно було набуте СПД-ФОП Сорока Р.І. неправомірно, право відчуження вказаного об`єкту нерухомості в нього відсутнє, а відтак здійснений в подальшому СПД-ФОП Сорокою Р.І. правочин, а саме укладений між ФОП Сорокою Р.І. та Жорняком А.Б. 14.02.2013 договір купівлі-продажу будівлі автомийки під літерою «Б-1» площею 216,0 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Хуторівка, 2, та передача 27.09.2018 вказаного майна товариству з обмеженою відповідальністю «Боднар» є недійсними.
20.01.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Боднар» надійшов відзив б/н від 19.01.2023 (вх. №01-04/382/23) на апеляційну скаргу, в якому позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає, що такі не відповідають фактичним з огляду на те, що він є власником об`єкта нерухомого майна, а саме – будівлі автомийки літ. «Б-1» загальною площею 216 кв.м., за адресою: м. Львів, вул. Хуторівка, 2. Право власності ТзОВ «Боднар» на вказаний об`єкт набуте на підставі внесення його як вклад у статутний капітал даного господарського товариства та зареєстроване у встановленому законом порядку. Зазначена обставина підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданою самим же позивачем. 
Відповідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 03.01.2023 вказану справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Марка Р.І., суддів Матущак О.І. та Скрипчук О.С.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.01.2023 року, поновлено Міністерству юстиції України строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2022 у справі № 914/106/22 відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд даної справи на 30.01.2023. 
Ухвалою суду від 30.01.2023 розгляд справи відкладено на 20.02.2023.
20.02.2023 на території України, в тому числі у Львівській області оголошено тривалу повітряну тривогу. У зв`язку із оголошеною повітряною тривогою на території Львівської області, з метою збереження життя та здоров`я сторін (їх представників) та працівників суду, розгляд даної справи 20.02.2023 не відбувся.
Ухвалою суду від 20.02.2023 розгляд справи призначено на 20.03.2023 (згідно з ухвалою від 06.03.23 про описку).
Ухвалою суду від 20.03.2023 розгляд справи відкладено на 10.04.2023.
В судовому засіданні 10.04.2023 представники Міністерства юстиції України та Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції підтримали доводи апеляційної скарги з підстав викладених у ній та просили скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити повністю.
Представники відповідача та Жорняка Андрія Богдановича уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, проте представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із участю представника відповідача у навчальному процесі на юридичному факультеті Львівського національного університету імені Івана Франка.
Колегія суддів, порадившись на місці та заслухавши думку учасників справи щодо поданого клопотання, ухвалила відмовити у задоволені такого.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Підприємство Львівської виправної колонії № 48 надало ФОП Жорняку А.Б. нежитлове приміщення загальною площею 107,8 кв. м, що знаходиться в м. Львові, вул. Хуторівка, 2, на підставі договору про партнерство та співпрацю від 04.01.2010 № 11, оскільки воно не використовувалось за призначенням.
Згідно з інвентарною карткою обліку основних засобів приміщення площею 107,8 кв.м. перебуває на балансі ДП «Львівської виправної колонії (№ 48)».
Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.06.2012 у справі № 5015/1506/12 за позовом СПД-ФОП Сороки Р.І. до СПД-ФОП Фірман Р.Б визнано за СПД-ФОП Сорока Р.І. право власності на будівлю автомийки площею 216,0 кв.м., що знаходиться у м. Львові, по вул. Хуторівка, 2. На підставі вказаного судового рішення, СПД-ФОП Сорока П.І. 12.07.2012 здійснив реєстрацію права власності на будівлю автомийки загальною площею 216,0 кв. м., що розташована на вул. Хуторівка, 2 у м. Львові. 
14.02.2013 між СПД-ФОП Сорока П.І. та Жорняком А.Б. укладено договір купівлі-продажу будівлі автомийки під літерою “Б-1” площею 216,0 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Хуторівка, 2. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Урумовою Ж.М., реєстровий номер № 398 від 14.02.2013.
Постановою Львівського апеляційного господарського суд від 10.06.2013 по справі № 5015/1506/12 задоволено апеляційну скаргу першого заступника прокурора міста Львова та скасовано рішення господарського суду Львівської області від 12.06.2012 у справі за позовом СПД-ФОП Сороки Р.І. до СПД-ФОП Фірман Р.Б. про визнання права власності за позивачем на будівлю автомийки площею 216,0 кв. м, що знаходиться в м. Львові, вул. Хуторівка, 2, та прийнято нове рішення, яким в позові про визнання права власності на вказаний об`єкт відмовлено.
27.09.2018 зареєстроване право власності ТзОВ «Боднар» на будівлю автомийки під літерою “Б-1” площею 216,0 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Хуторівка, 2, як набуте на підставі внесення Жорняком А.Б. його як вклад у статутний капітал даного господарського товариства.
У листопаді 2014 року першим заступником прокурора міста Львова, правонаступником якого є Львівська місцева прокуратура № 1, подано позов в інтересах Фонду державного майна України та Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 48)» (назва на момент подання позову Державного підприємства «Львівська виправна колонія (№ 48)»до фізичної особи-підприємця Сороки Р.І., Жорняка А.Б., Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Ж.М., третя особа - Управління державної реєстрації Львівської міської ради, про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору, витребування майна, яке належить ДП «Львівська виправна колонія (№ 48)», з чужого незаконного володіння.
Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 28.12.2017, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 14.06.2018, у справі № 464/12197/14-ц у задоволенні позову Львівській місцевій прокуратурі № 1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 15.07.2020 у справі №464/12197/14-ц рішення Сихівського районного суду міста Львова від 28.12.2017 та постанову - Апеляційного суду Львівської області від 14.06.2018 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд зазначив, що управління та розпорядження майном, з приводу якого заявлено позов, повинна здійснювати Кримінально-виконавча служба України, якій належить право вимоги у справі.
Листом Львівської місцевої прокуратури № 1 від 30.09.2020 М 14.34/106-6090вих-20, який надійшов до Мін`юсту 19.10.2020 №22611-26-20, повідомлено Мін`юст про необхідність забезпечення участі у даній справі як позивача для захисту інтересів держави.
Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 26.02.2021 № 464/915/21 залучено Мін`юст третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.
Предметом спору у даній справі є витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Міністерства юстиції України підсобного приміщення площею 107,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірне майно), балансовою вартістю 252 055,50 грн, шляхом приведення самочинно збудованої споруди площею 216,0 кв. м в попередній стан.
Під час розгляду справи № 464/915/21 встановлено, що Відповідачем спірне майно передано іншій особі, а саме ТОВ «Боднар». Право власності на спірне майно 28.11.2018 зареєстровано за ТОВ «Боднар», тому виникла необхідність у залученні ТОВ «Боднар» співвідповідачем у справі та витребуванні у нього спірного майна.
02.04.2021 Мін`юстом направлено до Сихівського районного суду міста Львова клопотання про залучення співвідповідачем у справі №464/915/21 товариство з обмеженою відповідальністю «Боднар» (код ЄДРПОУ 42482816, вул. Академіка Єфремова, будинок 75, кв. 8, м. Львів), оскільки Позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 відповідно до акту приймання - передачі нерухомого майна від 27.09.2018 передав спірне майно товариству з обмеженою відповідальністю «Боднар», засновником та керівником якого являється сам ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 09.12.2021 Мін`юсту відмовлено у залученні співвідповідачем ТОВ «Боднар» оскільки позов до юридичної особи розглядається в господарському процесі.
Надалі Міністерством юстиції України було подано позовну заяву до Господарського суду Львівської області та ухвалою Господарського суду Львівської області від 12.01.2022 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.01.2022 залучено ОСОБА_1 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Ухвалою суду від 18.04.2022 клопотання Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про залучення його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача задоволено, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Дослідивши обставини справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, Західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно ч. 1 до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.
Зміст позовних вимог у даній справі свідчить про те, що позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно, однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.
Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.
Володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця.
Аналіз ст. 387 Цивільного кодексу України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.
Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. 
Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном та інше.
Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування.
Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.
На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.
Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.
Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15.05.2018 року у справі № 923/630/17, від 29.01.2019 року у справі № 911/3312/17, від 02.04.2019 року у справі № 911/737/18, від 19.06.2019 року у справі № 914/1671/17, від 27.08.2019 року у справі № 925/366/18, від 12.09.2019 року у справі № 21/93б.
У висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14) зазначено, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно із матеріалами справи, Підприємство Львівської виправної колонії № 48 надало ФОП Жорняку А.Б. нежитлове приміщення загальною площею 107,8 кв. м, що знаходиться в м. Львові, вул. Хуторівка, 2, на підставі договору про партнерство та співпрацю від 04.01.2010 № 11, оскільки воно не використовувалось за призначенням.
Згідно з інвентарною карткою обліку основних засобів приміщення площею 107,8 кв.м. перебуває на балансі ДП «Львівської виправної колонії (№ 48)».
Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.06.2012 у справі № 5015/1506/12 за позовом СПД-ФОП Сороки Р.І. до СПД-ФОП Фірман Р.Б визнано за СПД-ФОП Сорока Р.І. право власності на будівлю автомийки площею 216,0 кв.м., що знаходиться у м. Львові, по вул. Хуторівка, 2. На підставі вказаного судового рішення, СПД-ФОП Сорока П.І. 12.07.2012 здійснив реєстрацію права власності на будівлю автомийки загальною площею 216,0 кв. м., що розташована на вул. Хуторівка, 2 у м. Львові.
14.02.2013 між СПД-ФОП Сорока П.І. та Жорняком А.Б. укладено договір купівлі-продажу будівлі автомийки під літерою “Б-1” площею 216,0 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Хуторівка, 2. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Урумовою Ж.М., реєстровий номер № 398 від 14.02.2013.
Постановою Львівського апеляційного господарського суд від 10.06.2013 по справі № 5015/1506/12 задоволено апеляційну скаргу першого заступника прокурора міста Львова та скасовано рішення господарського суду Львівської області від 12.06.2012 у справі за позовом СПД-ФОП Сороки Р.І. до СПД-ФОП Фірман Р.Б. про визнання права власності за позивачем на будівлю автомийки площею 216,0 кв. м, що знаходиться в м. Львові, вул. Хуторівка, 2, та прийнято нове рішення, яким в позові про визнання права власності на вказаний об`єкт відмовлено.
Незважаючи на вищезазначене рішення суду, яким у визнанні права власності на спірне майно Сороці Р.1. відмовлено, Жорняк А.Б. відповідно до акту приймання - передачі нерухомого майна від 27.09.2018 передав спірне майно товариству з обмеженою відповідальністю «Боднар».
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач вказує на незаконність підстав набуття відповідачем права власності на майно з мотивів, що постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.06.2013 у справі № 5015/1506/12 задоволено апеляційну скаргу першого заступника прокурора міста Львова та скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 12.06.2012 у справі за позовом СПД-ФОП Сороки Р.І. до СПД-ФОП Фірман Р.Б. про визнання права власності за позивачем на будівлю автомийки площею 216,0 кв.м, що знаходиться в м. Львові, вул. Хуторівка, 2, та прийнято нове рішення, яким в позові про визнання права власності на вказаний об`єкт відмовлено.
Згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Аналогічний правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16).

Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
Важливим видається те, що обставини, встановлені у першій справі, що є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту.
Питання факту це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт - це передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації.
Аналогічний висновок щодо застосування статті 75 ГПК України викладено у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 914/554/19.

У постанові Львівського апеляційного господарського суду від 10.06.2013 у справі № 5015/1506/12 встановлено, що 04.05.2011 року між ФОП Сорокою Р.І. та ФОП Фірман Р.Б. укладено договір про спільну діяльність №04/05-11, згідно розділу 1 цього договору, сторони зобов`язались шляхом об`єднання майна та зусиль спільно діяти для досягнення спільної цілі спорудження та улаштуванням автомийки на вул.Хуторівка №2, у м.Львові. Пунктом 7.1 договору встановлено, що грошові та майнові внески сторін, а також майно, створене або придбане сторонами в результаті сумісної діяльності, складає їх спільну часткову власність, а пунктом п. 7.3. договору передбачено, що частки визначаються пропорційно до майнової участі сторін у реконструкції об`єкту. До матеріалів справи долучено проміжний акт від 01.09.11р. про результати виконання умов договору про спільну діяльність №04/05-11 від 04.05.2011р., в якому зазначено, що станом на 01.09.2011р., в результаті виконання вказаного договору завершено спорудження та улаштуванням автомийки на вул. Хуторівка,2 у м. Львові, загальною площею 216 кв.м. У пункті 2 акту вказано, що майнова участь підприємця Сороки Р.І. в спорудженні автомийки становить 198 000 грн., що становить 100% від усіх майнових витрат понесених сторонами на реконструкцію. В той же час розмір майнової участі підприємця Фірман Р.Б. у будівництві становить 0 %.
Крім того, у вищезгаданій постанові зазначається, що в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження правомірності спорудження автомийки та на якій земельній ділянці таке проводилось, наявності відповідних дозволів та як встановлено судовою колегією, земельна ділянка по вул. Хуторівка, 2 у м. Львові належить Львівській виправній колонії (№48) на підставі державного акту на право постійного користування від 04.05.2006 року серії ЯЯ №179409. Підприємством Львівської виправної колонії (№48) приміщення розташоване під автомийкою надано ФОП Жорняку Андрію Богдановичу на підставі договору про партнерство та співпрацю від 01.08.2009 року №20 в тимчасове користування загальною площею 107,8 м.кв, оскільки не використовувалось Львівською виправною колонією (№48) за призначенням. Крім того, згідно інвентарної картки обліку основних засобів дане приміщення автомийки площею – 107,8 м кв. перебуває на балансі Львівської виправної колонії (№48).
Також, судом відзначено, що позивачем не представлено суду доказів що підтверджують право власності, а саме відповідних правовстановлюючих документів, а також будь-яких інших доказів щодо приналежності позивачеві спірного майна, а документи, які додано позивачем до позовної заяви, а саме, договір про спільну діяльність №04/05-11 від 04.05.2011 року, укладений між ФОП Сорокою Р.І. та ФОП Фірман Р.Б. і лист начальника Львівської виправної колонії №48 від 28.05.2012 року, в якому вказано, що користувач земельної ділянки не заперечує проти експлуатації будівлі авто мийки літ. “Б-1”, що знаходиться у м. Львові по вул. Хуторівка, 2 та використання земельної ділянки, необхідної для її обслуговування і, що в подальшому буде надана згода на вилучення такої для передачі у користування власнику автомийки, звіт про відповідність будівлі мийки державним будівельним нормам, стандартам і правилам, складений ФОП Гнатюк О.Т 15.08.2011 року, не можуть слугувати такими доказами.

Отже, право власності на майно було набуте СПД-ФОП Сорока Р.І. неправомірно, права на відчуження вказаного об`єкту нерухомості в нього не було, а відтак здійснений в подальшому СПД-ФОП Сорокою Р.І. правочин, а саме укладений між СПД-ФОП Сорокою Р.І. та Жорняком А.Б. 14.02.2013 договір купівлі-продажу будівлі автомийки під літерою “Б-1” площею 216,0 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Хуторівка, 2, та подальша передача 27.09.2018 спірного майна товариству з обмеженою відповідальністю «Боднар» є недійсними, а тому апеляційна скарга Міністерства юстиції України у даній справі підлягає задоволенню.

Щодо клопотання відповідача, яке ним було заявлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, про застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей  56, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом цієї норми, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. При цьому норма частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України поширюється як на загальну, так і спеціальну позовну давність
Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. При цьому суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
За умовами частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулася до суду з позовом.
Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення прийшов до висновку, що відмовляє позивачу у позові по суті, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, а тому і не розглядав клопотання відповідача про застосування строку позовної давності.
Однак, враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та задоволення позову, то щодо клопотання відповідача, заявлено в суді першої інстанції слід зазначити наступне.
У частині 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2014 року першим заступником прокурора міста Львова, правонаступником якого є Львівська місцева прокуратура №1, подано позов в інтересах Фонду державного майна України та Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№48)» (назва на момент подання позову Державного підприємства «Львівська виправна колонія № 48)» до фізичної особи-підприємця Сороки Р. І., Жорняка А. Б., Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Ж. М., третя особа - Управління державної реєстрації Львівської міської ради, про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору, витребування майна, яке належить ДП «Львівська виправна колонія (№48)», з чужого незаконного володіння.
Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 28.12.2017, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 14.06.2018, у справі №464/12197/14- у задоволенні позову Львівській місцевій прокуратурі №1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 15.07.2020 у справі №464/12197/14-ц рішення Сихівського районного суду міста Львова від 28.12.2017 та постанову Апеляційного суду Львівської області від 14.06.2018 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд зазначив, що управління та розпорядження майном, з приводу якого заявлено позов, повинна здійснювати Кримінально-виконавча служба України, якій належить право вимоги у справі.
Листом Львівської місцевої прокуратури №1 від 30.09.2020 №14.34/106-6090вих-20, який надійшов до Мін?юсту 19.10.20, повідомлено Мін?юст про необхідність забезпечення участі у даній справі як позивача для захисту інтересів держави.
Тобто, матеріалами справи підтверджено, що про порушене право Міністерству юстиції України стало відомо саме 19.10.2020.
Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. 
Як вбачається з експрес накладної АТ «Укрпошта», позовну заяву у справі №914/106/22 Міністерством юстиції України надіслано на адресу Господарського суду Львівської області 29.12.2021 та отримано судом 10.01.2022.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги заявлені в межах позовної давності, з огляду на те, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З врахуванням наведеного суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2022 підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу Міністерства юстиції України слід задовольнити повністю.
Судовий збір, сплачений скаржником за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, на підставі ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити повністю.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2022 у справі №914/106/22 скасувати. Прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Міністерства юстиції України.
Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Боднар" (79013, м. Львів, вул. Академіка Єфремова, б. 75, кв. 8, код ЄДРПОУ 42482816) на користь Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, код ЄДРПОУ 00015622) нерухоме майно: будівлю автомийки, літера Б-1, загальною площею 107,8 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Хуторівка, 2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 9105046101.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Боднар" (79013, м. Львів, вул. Академіка Єфремова, б. 75, кв. 8, код ЄДРПОУ 42482816) на користь Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, код ЄДРПОУ 00015622) 6 084,73 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2022 у справі №914/106/22.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
5. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                                                Марко Р.І.

Суддя                                                                                                    Матущак О.І.

Суддя                                                                                          Скрипчук О.С.