ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року 
м. Київ

cправа №  927/135/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М.,  

за участю представників сторін:
позивача - Чернілевського В. Г. (адвоката),  
відповідача - не з`явилися,   

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства "САМ"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 (колегія суддів: Шаптала Є. Ю. - головуючий, Тищенко О. В., Яковлєв М. Л.) у справі

за позовом Фермерського господарства "САМ"

до Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області

про визнання недійсним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Фермерське господарство "САМ" (далі - ФГ "САМ") звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області (далі - Березнянська селищна рада) про визнання недійсним та скасування рішення Березнянської селищної ради (десятої сесії восьмого скликання) від 30.07.2021 №   386/10-VIII "Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області" (далі - рішення від 30.07.2021 №   386/10-VIII).

1.2. Позов обґрунтовано тим, що Березнянська селищна рада не мала правових підстав, передбачених статтями 140- 149 Земельного кодексу України, для прийняття рішення від 30.07.2021 №   386/10-VIII. Внаслідок прийняття цього рішення у ФГ "САМ" припинено право постійного користування земельною ділянкою, набуте ним на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії ЧН № 00111, виданого згідно з рішенням районної державної адміністрації Ради народних депутатів Менського району Чернігівської області від 21.04.1997 № 149.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 25.07.2022 у справі №   927/135/22 (суддя Ноувен М. П.) позовні вимоги ФГ "САМ" до Березнянської селищної ради задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним та скасовано рішення Березнянської селищної ради (десята сесія восьмого скликання) від 30.07.2021 № 386/10-VIII "Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області".

Стягнуто з Березнянської селищної ради на користь ФГ "САМ" 2 481,00 грн судового збору.

2.2. Як зазначив суд першої інстанції, позивач у позовній заяві посилався на те, що, починаючи з 01.01.2012, перейшов на спрощену систему оподаткування, це підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку серія Б №153043. Суд першої інстанції встановив, що у спірний період ФГ "САМ", яке набуло цю земельну ділянку з метою розширення фермерського господарства, вважається таким, що звільнене від обов`язку сплати податку на майно в частині земельного податку за цю земельну ділянку, яка використовується ним як платником єдиного податку третьої групи, для провадження саме підприємницької діяльності. Суд звернув увагу, що саме несплата земельного податку і слугувала підставою для прийняття спірного рішення. З урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що внаслідок прийняття Березнянською селищною радою рішення від 30.07.2021 № 386/10-VIII не з підстав, передбачених законом (за недоведеністю порушення постійним користувачем вимог земельного законодавства), порушено право позивача на постійне користування земельною ділянкою площею 38,2 га, посвідченого Державним актом на право постійного користування землею серії ЧН №00111 від 15.05.1997. Оскільки оскаржуване рішення не відповідає закону, порушує право позивача на постійне користування спірною земельною ділянкою, суд першої інстанції визнав позовні вимоги ФГ "САМ" обґрунтованими. 

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 у справі № 927/135/22 апеляційну скаргу Березнянської селищної ради задоволено. Скасовано рішення Господарського суду Чернігівської області від 25.07.2022 у справі № 927/135/22. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено стягнути з ФГ "САМ" на користь Березнянської селищної ради 3 721,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

2.4. Суд апеляційної інстанції виходив із того, що розпорядником земельної ділянки, яка розташована за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради, є Березнянська селищна рада; рішення від 30.07.2021 № 386/10-VIII мотивоване несплатою ФГ "САМ" земельного податку, починаючи з 2015 року. Суд апеляційної інстанції, посилаючись на положення підпункту "д" статті 141 Земельного кодексу України, дійшов висновку, що за фактом доведення систематичної несплати земельного податку постійним користувачем - ФГ "САМ" Березнянська селищна рада повноважна прийняти рішення про припинення права постійного користування стосовно спірної земельної ділянки, розпорядником якої вона є. Суд апеляційної інстанції зазначив, що на підтвердження несплати земельного податку як ФГ "САМ", так і її засновником, відповідачем долучено до справи докази, які підтверджують підстави для прийняття оскаржуваного позивачем рішення від 30.07.2021 №386/10-VIII, позивачем вказані обставини належними доказами не спростовано, позивачем також не надано суду доказів щодо звільнення від сплати земельного податку. Оскільки рішення від 30.07.2021 № 386/10-VIII прийнято відповідачем у межах повноважень, визначених законодавством, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. ФГ "САМ" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 і залишити в силі рішення Господарського суду Чернігівської області від 25.07.2022 року у справі № 927/135/22, а також стягнути з Березнянської селищної ради на корить ФГ "САМ" судові витрати.

3.2. ФГ "САМ", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції застосував норми матеріального права, зокрема, положення статей 5, 9, 11, частини 1 статті 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 7, 23 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 22.06.1993 № 3179-ХІІ), статей 5, 9, 11 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" №   2009-XII (який був чинним до 29.07.2003) без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 388/1103/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 29.05.2019 у справі № 628/774/18, від 03.07.2019 у справі № 637/116/18, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19. Крім того, ФГ "САМ" у касаційній скарзі посилається на порушення норм процесуального права, що передбачено пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (зокрема, вихід суду апеляційної інстанції за межі доводів та вимог апеляційної скарги, недослідження зібраних у справі доказів та прийняття рішення на підставі доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції). Скаржник вважає, що судом апеляційної інстанції було порушено вимоги статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України та застосовано норми процесуального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 46/603. 

ФГ "САМ" в касаційній скарзі зазначає, що очікує понести витрати на правову допомогу, пов`язану з розглядом касаційної скарги в суді касаційної інстанції, а докази, які підтверджують розмір витрат ФГ "САМ", будуть подані відповідно до вимог чинного законодавства.  

3.3. У відзиві на касаційну скаргу Березнянська селищна рада зазначає про законність та обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції. Відповідач пояснює, що ОСОБА_1 та ФГ "САМ" не сплачували податок за землю, з 1999 земельну ділянку не використовували, також ОСОБА_1 не зареєстрував фермерське господарство на території Менського району, право власності на земельну ділянку площею 38,2 га не оформив відповідно до чинного законодавства, земельна ділянка не була виділена у натурі (на місцевості). Крім того, як зазначає Березнянська селищна рада, щодо спірної земельної ділянки прийнято накази Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про передачу її іншим особам.

3.4. У відповіді на відзив ФГ "САМ" зазначає про те, що у відзиві Березнянська селищна рада не спростувала доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо безпідставності рішення від 30.07.2021 № 386/10-VIII. 

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 26.04.1996 зареєстровано СФГ "САМ" (код ЄДРПОУ 22825267) згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серія А00 № 687695 (номер запису: 10601200000000430).

4.2. Відповідно до розпорядження районної державної адміністрації Ради народних депутатів Менського району Чернігівської області від 21.04.1997 № 149 ОСОБА_1 (засновнику ФГ "САМ") на праві постійного користування для розширення селянського/фермерського господарства виділено земельну ділянку площею 38,2 га в межах згідно з планом, що розташована на території Локнистенської сільської ради Менського району, про що 15.05.1997 видано Державний акт на право постійного користування землею серія ЧН № 00111, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 111. Цей акт включає план зовнішніх меж землекористування.

4.3. 30.07.2021 Березнянська селищна рада (десята сесія восьмого скликання) прийняла рішення № 386/10-VIII "Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області". На підставі цього рішення ОСОБА_1 (який є головою ФГ "САМ") припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 38,2 га, розташованої за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради (раніше Локнистенської сільської ради Менського району), яка була надана йому для розширення фермерського господарства згідно з Державним актом на право постійного користування землею серія ЧН № 00111, виданим 15.05.1997, у зв`язку з систематичною несплатою земельного податку.

4.4. Суди попередніх інстанцій зазначили, що рішення від 30.07.2021 № 386/10-VIII прийняте Березнянською селищною радою на підставі статей 12, 122, 141 Земельного кодексу України та статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" та мотивоване тим, що систематична несплата ФГ "САМ" земельного податку призводить до порушення прав Березнянської селищної ради та завдає збитків місцевому бюджету.

4.5. Суд першої інстанції встановив, що позивачем на підтвердження вимог надано до матеріалів справи засвідченні копії:

- Державного акта на право постійного користування землею серії ЧН №00111, виданого на підставі рішення районної державної адміністрації Ради народних депутатів Менського району Чернігівської області від 21.04.1997 № 149;

- рішення від 30.07.2021 № 386/10-VIII;

- заяв громадян, які мають статус учасників бойових дій, щодо припинення ОСОБА_1 (голова ФГ "САМ") права постійного користування земельною ділянкою, площею 38,2 га, що розташована на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, наданою згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ЧН №00111, виданого 15.05.1997, для розширення селянського/фермерського господарства, у зв`язку з систематичною несплатою земельного податку;

- свідоцтва про державну реєстрацію ФГ "САМ", серія АОО №687695;

- свідоцтва платника єдиного податку, серія Б № 153043 .

4.6. Спір виник у зв`язку з наявністю чи відсутністю правових підстав для визнання недійсним та скасування рішення від 30.07.2021 № 386/10-VIII. 

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 

5.2. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити з огляду на таке.

5.3. Предметом позову є матеріально-правові вимоги ФГ "САМ" про визнання недійсним та скасування рішення від 30.07.2021 №   386/10-VIII. Позов обґрунтований тим, що рішення від 30.07.2021 №   386/10-VIII було прийняте за відсутності правових підстав та без урахування статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). 

5.4. Згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

5.5. Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань із врегулювання земельних відносин.

5.6. Згідно з частиною 10 статті 59 цього Закону акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

5.7. Частиною 1 статті 155 Земельного кодексу України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

5.8. Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він визнається недійсним у судовому порядку.

5.9. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

5.10. Згідно з частиною 1 статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

5.11. За змістом частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, вилучення земельних ділянок комунальної власності із постійного користування відповідно до цього Кодексу. 

5.12. Згідно зі статтею 141 Земельного кодексу України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Зазначений перелік підстав є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

5.13. Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. 

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 зазначив, що стаття 92 Земельного кодексу України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 924/482/21.

5.14. Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 цього Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/18).

5.15. Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди враховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140- 149 Земельного кодексу України.

Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному у вищезазначеному рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 (подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/18).  

5.16. Як установили суди попередніх інстанцій, на підставі рішення від 30.07.2021 №   386/10-VIII, прийнятого Березнянською селищною радою, ОСОБА_1 (який є головою ФГ "САМ") припинено право постійного користування земельною ділянкою, яка була надана йому для розширення фермерського господарства, у зв`язку з систематичною несплатою земельного податку. При цьому Березнянська селищна рада послалася на положення статті 141 Земельного кодексу України. 

5.17. Систематична несплата земельного податку або орендної плати є підставою припинення права користування земельною ділянкою відповідно до пункту "д" статті 141 Земельного кодексу України. 

5.18. Стаття 143 Земельного кодексу України визначає випадки примусового припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється у судовому порядку: а)   використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

За змістом положень статті 143 Земельного кодексу України перелік підстав примусового припинення прав на земельну ділянку в судовому порядку є вичерпним, а систематична несплата земельного податку не включена до цього переліку.

Положеннями статті 144 Земельного кодексу України визначено порядок припинення права користування земельними ділянками, що використовуються з порушенням земельного законодавства, який передбачає чотири стадії процедури припинення права користування земельними ділянками, а саме: виявлення порушення, виконання вказівок щодо усунення виявлених порушень, звернення до відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою, за результатами розгляду якого приймається рішення про припинення суб`єктивного права користування земельною ділянкою; оскарження землекористувачем рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування про припинення права користування земельною ділянкою в судовому порядку.

Позбавлення суб`єкта права постійного землекористування земельної ділянки після державної реєстрації цього права поза межами підстав, визначених статтею 143 Земельного кодексу України, є порушенням права на користування земельною ділянкою.

Отже, за змістом статей 141, 143, 144 Земельного кодексу України за наявності підстав, передбачених пунктом "д" статті 141 Земельного кодексу України, припинення права користування земельною ділянкою проводиться у загальному порядку - за рішенням компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування. 

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №   924/689/17, від 22.06.2021 у справі № 924/856/20. 

5.19. Право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 цього Кодексу, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 Земельного кодексу України, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України.

У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними.

За змістом частини 2 статті 149 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 та у постанові Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 6/88-Б-05.

5.20. Отже, у разі систематичної несплати земельного податку постійним землекористувачем ФГ "САМ", Березнянська селищна рада мала право діяти в порядку, визначеному статтями 140-149 Земельного кодексу України. Суд першої інстанції установив, що саме несплата земельного податку була підставою для прийняття рішення від 30.07.2021 №   386/10-VIII.

5.21. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

5.22. Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

5.23. Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

5.24. Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

5.25. Об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні (підпункт 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України).

5.26. Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (пункт 287.1 статті 287 Кодексу).

5.27. Розділ XIV Податкового кодексу України визначає спеціальні податкові режими. Зокрема, глава 1 цього розділу встановлює правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, а також справляння єдиного податку.

5.28. Згідно з пунктом 291.2 статті 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

5.29. Крім того, пунктом 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу ХІV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

5.30. За змістом підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України (в редакції, чинній станом на 2015 рік) платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 24.11.2015 у справі №   826/14703/13-а, спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

5.31. Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України (в редакції, чинній станом на момент прийняття оспорюваного рішення від 30.07.2021 № 386/10-VIII) платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм, позичку) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

5.32. Отже, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 826/21524/15.

5.33. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ФГ "САМ", зазначив, що рішення від 30.07.2021 №   386/10-VIII обґрунтовано приписами статей 12, 122, 141 Земельного кодексу України та статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР. Суд першої інстанції зауважив, що позивач в позовній заяві зазначив, що, починаючи з 01.01.2012, перейшов на спрощену систему оподаткування, це підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку серія Б №153043. Посилаючись на положення пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, суд першої інстанції встановив, що у спірний період ФГ "САМ", яке набуло земельну ділянку з метою розширення фермерського господарства, вважається таким, що звільнене від обов`язку сплати податку на майно в частині земельного податку за цю земельну ділянку, що використовується ним як платником єдиного податку третьої групи для провадження саме підприємницької діяльності. Суд звернув увагу, що саме несплата земельного податку і слугувала підставою для прийняття спірного рішення. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення від 30.07.2021 №   386/10-VIII не відповідає закону, порушує право позивача на постійне користування земельною ділянкою, тому позовні вимоги визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання недійсним та скасування рішення від 30.07.2021 №   386/10-VIII.

5.34. Натомість суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що розпорядником земельної ділянки, що розташована за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради, є Березнянська селищна рада. Рішення від 30.07.2021 № 386/10-VIII мотивовано несплатою ФГ "САМ" земельного податку, починаючи з 2015 року. Суд апеляційної інстанції, посилаючись на положення підпункту "д" статті 141 Земельного кодексу України, дійшов висновку, що на підтвердження факту систематичної несплати ФГ "САМ" земельного податку за користування земельною ділянкою до матеріалів справи додано лист ГУ ДПС у Чернігівській області від 20.05.2021 № 1831/5/25-01-12-03, згідно з яким за період з 2015 року до дати надання інформації ФГ "САМ" та ОСОБА_1 (голова ФГ "САМ") земельний податок не сплачувався. Суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідач долучив до справи докази несплати земельного податку як ФГ "САМ", так і ОСОБА_1 , які, за висновком суду апеляційної інстанції, підтверджують наявність підстав для прийняття рішення від 30.07.2021 № 386/10-VIII, натомість позивач вказані обставини належними доказами не спростував та не надав суду доказів щодо звільнення від сплати земельного податку. Тому суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення від 30.07.2021 № 386/10-VIII, оскільки це рішення прийняте відповідачем у межах повноважень, визначених законодавством.

5.35. ФГ "САМ", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені, зокрема, пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції застосував норми матеріального права, зокрема, положення статей 5, 9, 11, частини 1 статті 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 7, 23 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 22.06.1993 № 3179-ХІІ), статей 5, 9, 11 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" №   2009-XII (який був чинним до 29.07.2003) без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі №   606/2032/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15, від 21.11.2018 у справі №   272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 388/1103/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 29.05.2019 у справі № 628/774/18, від 03.07.2019 у справі №   637/116/18, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, від 01.07.2021 у справі №   46/603. Крім того, ФГ "САМ" у касаційній скарзі посилається на порушення норм процесуального права, що передбачено пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (вихід суду апеляційної інстанції за межі доводів та вимог апеляційної скарги, недослідження зібраних у справі доказів та прийняття рішення на підставі доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції).

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.36. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, передбачених цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.37. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку підтвердилися з огляду на таке.

5.38. ФГ "САМ" у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції розглянув доказ, який не був прийнятий та досліджений судом першої інстанції, проте суд апеляційної інстанції поклав цей доказ в основу постанови. Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції, порушуючи норми процесуального права, зокрема, статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, не врахував висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 46/603.
 
5.39. У постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 46/603 зазначено:

"Так, норми процесуального права, зокрема, положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України є універсальними і застосовуються судом апеляційної інстанції у всіх категоріях спорів.

Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.04.2021 зі справи № 909/722/14.

…Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність".

5.40. Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 46/603 щодо необхідності перевіряти законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

5.41. За змістом оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції зазначив про несплату земельного податку як ФГ "САМ", так і ОСОБА_1 (засновником ФГ "САМ"), посилаючись на лист ГУ ДПС у Чернігівській області від 20.05.2021 №1831/5/25-01-12-03. При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що відповідно до положень статей 76, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Суд апеляційної інстанції мотивував свої рішення тим, що відповідач долучив до справи докази на підтвердження несплати земельного податку як ФГ "САМ", так і ОСОБА_1 (засновником ФГ "САМ"), натомість позивач вказані обставини належними доказами не спростував, не надав суду й доказів щодо звільнення від сплати земельного податку. 

5.42. Колегія суддів зауважує, що лист ГУ ДПС у Чернігівській області від 20.05.2021 №1831/5/25-01-12-03 був долучений відповідачем до відзиву на позов. Водночас суд першої інстанції встановив, що відповідач з порушенням установленого судом строку за допомогою засобів електронного зв`язку направив до суду відзив на позов. Водночас, як зазначив суд першої інстанції, клопотання про продовження процесуального строку на вчинення відповідних дій відповідачем до суду не заявлено. Крім того, суд першої інстанції встановив, що відзив на позов не підписаний відповідачем його електронним підписом, тому зазначив, що цей документ подано до суду без дотримання вимог Законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги". За наведених обставин суд першої інстанції вирішив залишити без розгляду відзив Березнянської селищної ради. 

5.43. Суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, тому доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 46/603, підтвердилися. 

5.44. Скаржник зазначає, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 388/1103/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 29.05.2019 у справі № 628/774/18, від 03.07.2019 у справі № 637/116/18 Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що у правовідносинах користування земельною ділянкою, наданою фізичній особі для ведення фермерського господарства, відбувалася фактична заміна орендаря й обов`язки землекористувача земельної ділянки перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації. Оскільки фермерські господарства є юридичними особами, спори щодо права власності чи іншого речового права на землю фермерських господарств з іншими юридичними особами, органами, уповноваженими здійснювати функції держави у спірних правовідносинах прокурором, який обґрунтовує позовні вимоги порушенням інтересів держави у сфері розпорядження ділянками державної та комунальної власності, треба розглядати за правилами господарського судочинства.       

5.45. У постанові від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, на яку посилається скаржник, Велика Палата Верховного Суду зазначила:

"З метою забезпечення єдності та сталості судової практики Велика Палата Верховного Суду зазначає, що спори щодо користування землями фермерського господарства, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з іншими юридичними особами, мають розглядатися господарськими судами незалежно від того, чи отримувала фізична особа раніше земельну ділянку для створення фермерського господарства і того, чи створила вона це фермерське господарство".

5.46. У наведених постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №   348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 20.06.2018 у справі №   317/2520/15, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі №   388/1103/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 29.05.2019 у справі №   628/774/18, від 03.07.2019 у справі № 637/116/18, від 05.10.2022 у справі №   922/1830/19, як і у справі № 927/135/22, що розглядається, спірні правовідносини виникли з приводу користування землями фермерського господарства. 

5.47. Водночас колегія суддів зазначає, що у справах № 348/992/16-ц, № 606/2032/16-ц, №   317/2520/15, № 272/1652/14-ц, №   388/1103/16-ц, № 704/29/17-ц, №   628/774/18, № 637/116/18, №   922/1830/19 вирішувалися питання щодо підвідомчості справ з приводу користування земельною ділянкою, наданою фізичній особі для ведення фермерського господарства. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі №   922/1830/19 вирішувалося питання щодо наявності правових підстав для визнання недійсними договорів оренди та суборенди, повернення земельних ділянок. Проте у справі №   927/135/220, що розглядається, спір виник у зв`язку з наявністю чи відсутністю правових підстав для визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про припинення права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства. 

5.48. З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №   348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 20.06.2018 у справі №   317/2520/15, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі №   388/1103/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 29.05.2019 у справі №   628/774/18, від 03.07.2019 у справі № 637/116/18, від 05.10.2022 у справі №   922/1830/19 щодо визначення юрисдикції спорів за участю фізичних осіб та фермерських господарств, є необґрунтованими. 

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.49. ФГ "САМ" у касаційній скарзі посилається на порушення норм процесуального права, що передбачено пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (зокрема, вихід суду апеляційної інстанції за межі доводів та вимог апеляційної скарги, недослідження зібраних у справі доказів та прийняття рішення на підставі доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції).

5.50. Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

5.51. Відповідно до статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні судового рішення суд вирішує питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. При цьому згідно зі статтею 238 Господарського процесуального кодексу України в судовому рішенні повинно бути зазначено мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі. Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України доказування здійснюється згідно із стандартом "вірогідності доказів", за яким наявність обставини, на яку сторона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №   916/770/19. 

5.52. Суд першої інстанції встановив, що позивачем на підтвердження позовних вимог надано до матеріалів справи засвідчені копії, зокрема, свідоцтва платника єдиного податку серії Б № 153043. Ураховуючи лист ГУ ДПС у Чернігівській області від 20.05.2021 №1831/5/25-01-12-03 на запит Березнянської селищної ради, згідно якого за період з 2015 до дати надання інформації (20.05.2021) ФГ "САМ" та ОСОБА_1 (голова ФГ "САМ") по Локнистенській сільській раді Менського району земельний податок не сплачувався, а також установивши, що ФГ "САМ" вважається таким, що звільнене від обов`язку сплати податку на майно в частині земельного податку за цю земельну ділянку, яка використовується ним як платником єдиного податку третьої групи для провадження саме підприємницької діяльності, суд першої інстанції відповідно до положень статей 236- 238 Господарського процесуального кодексу України застосував стандарт доказування "вірогідності доказів", зокрема щодо факту підтвердження позивачем безпідставності рішення від 30.07.2021 № 386/10-VIII та порушення ним права позивача на постійне користування земельною ділянкою. 

5.55. Натомість суд апеляційної інстанції порушив положення статей положень статей 76, 78, 79, 236- 238, 269 Господарського процесуального кодексу України, залишивши поза увагою докази подані позивачем і надавши перевагу доказам, поданим відповідачем, які були долучені до відзиву на позов, залишеного судом першої інстанції без розгляду. 

За таких обставин колегія зазначає, що доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права підтвердилися. 

5.56. Отже, колегія суддів зазначає, що, як установив суд першої інстанції, позивач - ФГ "САМ" як платник єдиного податку третьої групи відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України звільнене від сплати земельного податку за користування земельною ділянкою. Суд апеляційної інстанції наведеного не спростував, тому висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок прийняття відповідачем рішення від 30.07.2021 №   386/10-VIII не на підставах, передбачених законом (за недоведеністю порушення постійним користувачем вимог земельного законодавства), порушено право позивача на постійне користування земельною ділянкою, є обґрунтованим. Крім того, рішення суду першої інстанції відповідає правовим висновкам щодо застосування статей 141- 149 Земельного кодексу України, наведеним у пунктах 5.14, 5.15, 5.18, 5.19 цієї постанови. Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції. 

5.57. Крім того, колегія суддів зазначає, що встановлення обставин дотримання чи недотримання порядку набуття фермерським господарством у користування земельної ділянки не охоплюється предметом дослідження у цій справі.

5.58. З урахуванням наведеного касаційну скаргу ФГ "САМ" належить задовольнити, скасувати оскаржувану постанову апеляційного господарського суду та залишити в силі рішення господарського суду першої інстанції.  

5.59. Ураховуючи межі перегляду справи у касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, не спростовують висновків суду першої інстанції. Крім того, окремі доводи відповідача не можуть бути взяті Судом до уваги, оскільки суд касаційної інстанції  не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. Статтею 312 Господарського процесуального кодексу України передбачено. що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

6.6. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ФГ "САМ" належить задовольнити, постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 у справі №   927/135/22 - скасувати, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 25.07.2022 у справі № 927/135/22 залишити в силі.

7. Судові витрати

7.1. Верховний суд з урахуванням положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України здійснює розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фермерського господарства "САМ" задовольнити.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 у справі №   927/135/22 скасувати, рішення Господарського суду Чернігівської області від 25.07.2022 у справі №   927/135/22 залишити в силі.

3. Стягнути з Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області на користь Фермерського господарства "САМ" 4 962,00 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) грн витрат зі сплати судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                                    Н. О. Багай

Судді                                                                                                                                 Т. Б. Дроботова  

                                                                                                                                           Ю. Я. Чумак