Номер провадження: 22-ц/813/3179/23 
Справа № 513/124/22
Головуючий у першій інстанції Рязанова К. Ю.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ректора Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» Красножон Андрія на рішення Саратського районного суду Одеської області від 30 березня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д.  Ушинського» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, відновлення становища, яке існувало до порушення, та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

                                         В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, відновлення становища, яке існувало до порушення, та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якому серед іншого просив допустити до негайного виконання рішення суду в частині відновлення попереднього становища позивача та стягнення середнього заробітку, а також стягнути судові витрати.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що з 24 листопада 2020 року він працює на посаді доцента кафедри педагогіки Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського». На початку жовтня 2021 року в усній формі його було попереджено завідувачкою кафедри педагогіки державного закладу стосовно того, щоб заклад вищої освіти й надалі міг працювати в очному режимі необхідно мати у складі університету 80 відсотків вакцинованих співробітників, тому потрібно вакцинуватися. На вказане попередження він відповів, що відмовляється від ризикової медичної профілактичної процедури та не надає своєї згоди на участь у медичних експериментах, адже вакцини від COVID-19 не пройшли всіх стадій необхідних клінічних випробувань. 11 жовтня 2021 року відповідачем було видане розпорядження №63-р «Про обов`язковість профілактичних щеплень у разі відсутності абсолютних протипоказань», згідно з п. 1 цього розпорядження необхідно було довести під підпис підлеглим працівникам наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928. Відповідно до п. 2 цього розпорядження також повідомлялося, що працівники закладу, які не щепляться проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, відповідно до законодавства, будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати. В усній формі позивач повідомив безпосереднє своє керівництво про відмову від вакцинації COVID-19, як від ризикованої медичної процедури, та не надав своєї згоди на участь у медичних експериментах. 05 листопада 2021 року відповідач повідомив його про необхідність обов`язково зробити щеплення від COVID-19 і надати підтверджуючий документ, на що, позивач нагадав відповідачу про можливість роботи у дистанційному режимі відповідно до наказу Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» № 362 від 22 вересня 2021 року. Також позивачем було повідомлено про те, що він з 2009 року проживає на відстані понад 100 км від місця знаходження відповідача, а тому вже автоматично не представляє будь-якої загрози колективу. Позивач зазначив, що відсторонення від роботи порушує його конституційне право на працю, заробітну плату, передбачене ст. 43 Конституції України. Жодної відповіді на свої заперечення позивач не отримав. Відразу після повідомлення про обов`язковість вакцинації, 05 листопада 2021 року відповідачем видано наказ № 667-ос Про відсторонення працівників університету від роботи, яким відсторонено позивача від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що його зумовили. Копію цього наказу на прохання позивача, відповідач не надав, а у самому наказі позивач написав, що ознайомлений з ним 08 листопада 2021 року. Копію оскарженого наказу отримано ним лише 01 лютого 2022 року, тобто після сплати аліментів в Другому Приморському ВДВС у м. Одесі. На підставі вищевикладеного позивач зазначив про те, що він не погоджується із оскарженим наказом, вважає його незаконним та таким, який підлягає негайному скасуванню, оскільки він грубо й відверто порушує його основоположні конституційні права.
Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 30 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. ректора Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» №667-ос від 05 листопада 2021 року в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 . Стягнуто з Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 08 листопада 2021 року по 09 березня 2022 року у розмірі 65189 (шістдесят п`ять тисяч сто вісімдесят дев`ять) гривень 88 копійок. Стягнуто з Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок. Допущено рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць до негайного виконання.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ректор Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» Красножон Андрій подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Саратського районного суду Одеської області від 30 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
В засіданні судової колегії, яке призначено на 14-00 г. 25.04.2023 року, представник ДЗ «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» адвокат Грігорова Г.Л. наполягала на задоволенні апеляційної скарги. 
Після надання пояснень по суті поданої апеляційної скарги і до закінчення судового засідання адвокат Грігорова Г.Л. з дозволу колегії суддів залишила залу судового засідання через необхідність бути присутньою, як представник, в іншій цивільній справі в Одеському апеляційному суді. При цьому, адвокат Грігорова Г.Л., як представник апелянта, не заперечувала проти закінчення розгляду апеляційної скарги ДЗ «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» по суті без її присутності.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні, призначеному на 25.04.2023 року о 14-00 г., проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому  ОСОБА_1 пояснив, що на час видання ДЗ «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» оспорюваного наказу про відсторонення від роботи позивача, державний заклад не було переведено на очну (офф-лайн) форму навчання і позивач здійснював викладання наукових дисциплін дистанційно. Він не заперечує, що в усній формі по телефону протягом весни-літа 2021 року з ним 2 чи 3 рази з відділу кадрів проводили розмови про необхідність майбутньої вакцинації, бесіди носили рекомендаційний характер. Крім того офіційно про оспорюваний наказ про своє відсторонення від роботи з понеділка 08 листопада 2021 року він дізнався по телефону в день його винесення – п`ятницю 5 листопада 2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, визнаючи незаконним та скасовуючи наказ в.о. ректора Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» №667-ос від 05 листопада 2021 року в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 , стягуючи з Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 08 листопада 2021 року по 09 березня 2022 року у розмірі 65 189 грн. 88 коп., суд першої інстанції виходив з того, що: 
-профілактичні щеплення є одним з засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб і посилання позивача на незаконність його обов`язкового щеплення спростовується наведеними нормами законодавства;
- термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України;
- відсутність у законах України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в переліку хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, коронавірусної хвороби (COVID-19), не дає підстави стверджувати, що щеплення проти цієї хвороби не є обов`язковим для певних працівників, оскільки це питання, може бути врегульовано не тільки законом, але і іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема наказами Міністерства охорони здоров`я України як головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням. І ці накази є обов`язковими до виконання всіма, кого вони стосуються;
- постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 є нормативно-правовим актом, який обов`язковий до виконання в силу положень статті 117 Конституції України;
- обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia (суд знає закони). При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони) неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм;
- роботодавець, виконуючи обов`язки покладенні на нього пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» має поінформувати всіх працівників (без винятку) про: - необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; - можливі місця (пункти) проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; - правові наслідки у разі відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (відсторонення від роботи);
- в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 у встановленому порядку офіційно повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 до моменту відсторонення від роботи (08.11.2021), а також доказів того, що у позивача було достатньо часу для проходження такого щеплення з моменту його повідомлення до моменту відсторонення від роботи, і останній ухилявся чи відмовився від обов`язкового профілактичного щеплення;
- відсторонення ОСОБА_1 від роботи є таким, що не відповідає вимогам вищевикладеного трудового законодавства;
- оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було порушене відповідачем шляхом відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу, а саме з 08.11.2021 по 09.03.2022 року включно.
Колегія суддів в цілому погоджується з висновками районного суду, але вважає, юридично неточним (некоректним) застосоване позивачем формулювання позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка задоволена судом без її належного уточнення. Оскільки дана неточність не впливає на правильність висновків районного суду по суті спору, рішення суду в цій частині підлягає зміні в мотивувальній та резолютивній частинах із залишенням рішення без змін в іншій частині.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
-  ОСОБА_1 працює доцентом кафедри педагогіки Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського»;
- пунктом 2 розпорядження Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» №63-р від 11 жовтня 2021 року керівникам структурних підрозділів Університету Ушинського повідомлено, що працівники закладу, які не щепляться проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, відповідно до законодавства, будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати;
-пунктом 1 наказу Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» №456 від 03 листопада 2021 року, визначено, що керівникам структурних підрозділів оформити подання до 05 листопада 2021 року, в яких визначити працівників, які підлягають відстороненню від роботи з 08 листопада 2021 року через відмову або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, та надали медичний висновок про наявність вищезазначених протипоказань, виданий закладом охорони здоров`я; 
-05 листопада 2021 року наказом в. о. ректора Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» № 667-ос ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що його зумовили;
- наказом №142-ос від 09 березня 2022 року, позивача допущено до роботи з 10 березня 2022 року.
Колегія суддів виходить з наступного. 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.
За змістом пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивача, підпадають під дію статті 8 Конвенції.
Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.
Позивач працює доцентом кафедри педагогіки Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського». 08 листопада 2021 року роботодавець відсторонив його від роботи до надання підтверджувального документа про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 або копії медичного висновку про наявність протипоказань до такої вакцинації. 
Між тим, застосування приписів законодавства України не має призводити до незаконного та непропорційного втручання у права учасників цивільних, зокрема трудових, правовідносин.
Медична допомога – діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами (абзац п`ятий частини першої статті 3 Закону України № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі – Закон № 2801-XII) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За змістом пункту «б» частини першої статті 10 Закону № 2801-XII громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 цього Закону).
Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе (частини перша та друга статті 42 Закону № 2801-XII).
Статтею 284 ЦК України передбачено, що надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування.
Статтею 43 Закону № 2801-XII визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта.
Частиною шостою статті 12 Закону України № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі – Закон № 1645-ІІІ) також передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження – засвідчити це актом у присутності свідків.
Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар – надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими.
Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:
– появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;
– відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;
– в інших випадках, передбачених законодавством.
Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках – також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.
Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом – актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).
Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 Цивільного кодексу України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.
Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону № 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
Закон № 1645-ІІІ визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.
За статтею 1 Закону № 1645-ІІІ протиепідемічні заходи – це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.
Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.
Частиною першою статті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ). 
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі – Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. 
Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).
Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі – Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
В подальшому наказами МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393, який набрав чинності 09 грудня 2021 року, та № 2664 від 30 листопада 2021 року, який набрав чинності 31 січня 2022 року, перелік № 2153 було доповнено пунктами 4–6, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83 (об`єкти державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави) та 7–9, згідно з якими до Переліку увійшли працівники органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій.
Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
– на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
– відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
– строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану:
– фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19;
– фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях;
– закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану;
– пункт 41-6 постанови № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».
Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19.
Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України № 4004-XII «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі – Закон № 4004-XII) та Інструкції № 66 «Про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи та іншої діяльності», затвердженої наказом МОЗ  від 14.04.1995 року не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. 
Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. 
Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19.
11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19. 
Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі – Постанова № 211) Кабінет Міністрів України в межах усієї території України встановив карантин на період з 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників).
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211» назву і текст Постанови № 211 викладено в новій редакції.
У подальшому з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 9 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 квітня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу – до 30 квітня 2023 року). Вказані постанови встановлювали низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах.
24 грудня 2020 року МОЗ видало наказ № 3018, яким затвердило «Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021–2022 роках» (далі – Дорожня карта).
З початку реєстрації випадків коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні станом на грудень 2020 року було зареєстровано 821 947 підтверджених випадків коронавірусної хвороби COVID-19 (показник захворюваності склав 2158,2 на 100 тис. населення). На той час одужали від коронавірусної хвороби COVID-19 423 704 людини. За час спостереження зареєстровано 13 733 летальних випадків серед людей з підтвердженим діагнозом коронавірусної хвороби COVID-19 (летальність склала 1,7 %).
Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні.
Виконання заходів Дорожньої карти мало на меті досягнення таких цілей: скоротити тягар смертей, пов`язаних з коронавірусною хворобою COVID-19; скоротити тягар ускладнень для здоров`я, пов`язаних з коронавірусною хворобою COVID-19. Основним завданням Дорожньої карти протягом 2021–2022 років стало охоплення вакцинацією проти коронавірусної хвороби COVID-19 не менше 50 % населення України. Дорожня карта в первинній її редакції передбачала, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп (згідно з наказом МОЗ № 2362 від 27 жовтня 2021 року абзац про добровільність цієї вакцинації було виключено).
У пункті 7.3 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи № 2361 (2021) від 27 січня 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування» Асамблея закликала держави-члени Ради Європи і Європейський Союз інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, і ніхто не здійснює політичного, соціального чи іншого тиску для того, щоб провести щеплення тим, хто сам цього не бажає; переконатись, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися.
Вакцинація проти COVID-19 в Україні розпочалася 24 лютого 2021 року вакциною «AstraZeneca». Згодом почали застосовувати інші вакцини: «CoronaVac» (з 13 квітня), «Pfizer» (з 19 квітня), «Moderna» (з 20 липня).
За змістом абзацу третього статті 1 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» санітарне та епідемічне благополуччя населення – це стан здоров`я населення та середовища життєдіяльності людини, при якому показники захворюваності перебувають на усталеному рівні для даної території, умови проживання сприятливі для населення, а параметри факторів середовища життєдіяльності знаходяться в межах, визначених санітарними нормами.
Незважаючи на попередньо задекларовану добровільність вакцинації для всіх професійних груп, відповідно до статті 10 Закону № 2801-XII, статті 12 Закону № 1645-ІІІ, пункту 8 Положення про МОЗ та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, 04 жовтня 2021 року МОЗ затвердило Перелік № 2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання (вказаний Перелік доповнений наказами МОЗ від 01 та 30 листопада 2021 року № 2393 і № 2664 відповідно). 
27 жовтня 2021 року МОЗ видало наказ № 2362, згідно з яким із Дорожньої карти виключено абзац про добровільність щеплення від COVID-19.
Висока смертність від коронавірусної інфекції COVID-19 зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.
Таким чином, обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків та відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом.
Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
Висновки ЄСПЛ, сформульовані в його рішенні від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) є незастосовними у справі, що переглядається в апеляційному порядку, оскільки обставини даної справи суттєво відрізняються від справи, що була предметом оцінки ЄСПЛ.
У справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» ЄСПЛ проаналізував ситуації шістьох заявників, що стосувалися їхньої відмови від обов`язкового та регулярного щеплення дітей проти добре відомих для науки захворювань (дифтерії, правця, коклюшу, інфекцій гемофільного типу B (Haemophilus influenzae type B infections), поліомієліту, гепатиту В, кору, паротиту, краснухи і для дітей з конкретними показаннями – пневмококових інфекцій), а не від COVID-19. Унаслідок означеної відмови батьків, дітей не прийняли до дошкільного навчального закладу, а батька одного з них оштрафували. ЄСПЛ урахував, що обов`язок вакцинації стосувався дев`яти хвороб, у боротьбі з якими наукова спільнота визнала щеплення ефективним і безпечним, а також десятого щеплення, яке робили дітям з конкретними медичними показаннями. Тому встановив, що оскаржувані заходи можна вважати такими, що були «необхідними у демократичному суспільстві», а тому порушення статті 8 Конвенції не було.
Натомість ситуація позивача принципово відрізняється: 1) він повинен сам заробляти собі на життя, на відміну від дитини, за якою батьки можуть доглядати, не звертаючись до послуг дошкільного навчального закладу; 2) безстрокове відсторонення від роботи з позбавленням заробітку тягне для працівника серйозніші наслідки, ніж неможливість батьків влаштувати дитину на обмежений період до дошкільного навчального закладу; 3) таке відсторонення не є притягненням працівника до відповідальності за відмову чи ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, хоча створює наслідки, суворіші, ніж разовий помірний штраф за відмову вакцинувати дітей від добре відомих для науки захворювань.
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 130/3548/21 від 14.12.2022 року.
Встановивши, що:
- відповідно до наказу в. о. ректора Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» № 362 від 22.09.2021 року заборонено відвідування університету здобувачами освіти, оскільки менше, як 80 % працівників університету мають документ, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації, чи міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовті сертифікати), або однією дозою однодозної вакцини чи двома дохами дводозної вакцини (зелені сертифікати), які включені Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозвільних для використання в надзвичайних ситуаціях, негативний результат тестування методом полімеразної ланцюгової реакції на одужання особи від зазначеної хвороби, чинність якого підтверджена за допомогою Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, зокрема з використанням мобільного додатку Порталу Дія (Дія). Деканам факультетів, директорам інститутів, відвідувачам кафедр приписано забезпечити організацію роботи зі здобувачами в дистанційній формі навчання (а. с. 24-25); 
- відповідно до наказу в. о. ректора Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» від 11.10.2021 року № 63-р керівникам структурних підрозділів Університету Ушинського приписано довести під підпис підлеглим працівникам про наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 та повідомити про відсторонення працівників закладу від роботи у разі відсутності документу про щеплення проти COVID-19 (а. с.26);
- відомості про доведення позивача під підпис про необхідність щеплення та наслідки його нездійснення відсутні; 
- наказ про скасування в. о. ректора Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» № 362 від 22.09.2021 року щодо дистанційної форми навчання та про перехід до очної форми навчання в матеріалах справи відсутній;
- роботодавцем видано наказ від 05 листопада 2021 року про відсторонення з 08 листопада 2021 року від роботи позивача з посиланням на наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, який набрав чинності лише 08 листопада 2021 року (згідно з яким із Дорожньої карти виключено абзац про добровільність щеплення від COVID-19) і до видання наказу про відсторонення, відповідачем не було задокументовано належним чином під підпис факт ухилення або відмови ОСОБА_1 від щеплення, 
суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про недотримання роботодавцем порядку відсторонення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з чим, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи не відповідає вимогам трудового законодавства України.
Частиною другою статті 2 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата – це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.
Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.
У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.
Встановивши, що відсторонення позивача від роботи не було правомірним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час такого тимчасового увільнення з 08.11.2021 року по 09.03.2022 року (включно).
Разом з тим, суд помилково зазначив у рішенні про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що не відповідає обставинам справи, оскільки наказом роботодавця позивача було відсторонено від роботи, а не звільнено з посади і тому стягнення середнього заробітку у разі неправомірного відсторонення від роботи відбувається за час такого неправомірного відсторонення. 
В апеляційній скарзі не наведено будь-яких доводів щодо невірності розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині визначення середньоденного заробітку позивача, числа робочих днів відпрацьованих за два місяці, що передували місяцю в якому відбулося відсторонення.
В контексті Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року за №100 за час відсторонення від роботи з 08.11.2021 року до 09.03.2022 року включно, середньомісячне число робочих днів за 2 місяці, що передували місяцю, в якому відбулось відсторонення (листопад 2021 року), тобто за вересень-жовтень 2021 року склало 21 робочий день (42/2), а середній заробіток за ці ж два місяці – 16297,54 грн. (16 297,54 +16 297,54)/2).
Добуток даних показників у вказаному періоді з 08.11.2021 року до 09.03.2022 року включно, тобто за 4 місяці становить 16 297,54*4 = 65 190,16 грн.
Судом при розрахунку визначено середній заробіток у розмірі 65189,88 грн. (776,07*84) виходячи з добутку середньоденного заробітку 776,07 грн. (16297,54:21) та кількості робочих днів у вказаному періоді – 84 робочих дні.
Оскільки стягнута судом сума середнього заробітку за час відсторонення позивача – 65 189,88 грн. не перевищує суми середнього заробітку, яка має розраховуватися згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року за №100 - 65 190,16 грн., а позивач не оскаржує рішення суду, в даному випадку немає підстав для зміни рішення суду в цій частині, оскільки це формально погіршує інтереси апелянта – відповідача, оскільки збільшується сума стягнення з відповідача на 0,28 грн. (65 190,16 - 65 189,88 грн.).
Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ректора Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» Красножон Андрія – задовольнити частково. 
Рішення Саратського районного суду Одеської області від 30 березня 2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – змінити та викласти мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а резолютивну частину рішення наступним чином:
«Стягнути з Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного відсторонення, починаючи з 08 листопада 2021 року по 09 березня 2022 року у розмірі 65189 (шістдесят п`ять тисяч сто вісімдесят дев`ять) гривень 88 копійок».
В іншій частині рішення - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений: 02.05.2023 року. 

Головуючий                                  О.М. Таварткіладзе

Судді:                         А.П. Заїкін

                                                                               С.О. Погорєлова