Номер провадження: 22-ц/813/1702/23 
Справа № 506/56/19
Головуючий у першій інстанції Чеботаренко О. Л.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.04.2023 року                                                                  м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на ухвалу Красноокнянського районного суду Одеської області від 22.07.2021 року по справі за скаргою Міністерства внутрішніх справ України на дії державного виконавця, а саме Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), стягувач: Міністерство внутрішніх справ України, боржник: ОСОБА_1 , -
ВСТАНОВИВ:
ІІ.ОПИСОВА ЧАСТИНА
06 травня 2021 року до Красноокнянського районного суду Одеської області надійшла скарга Міністерства внутрішніх справ України на дії державного виконавця, а саме Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), стягувач: Міністерство внутрішніх справ України, боржник: ОСОБА_1 .
Скарга Міністерства внутрішніх справ України мотивована тим, що 27.06.2019 року Красноокнянським районним судом Одеської області було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь МВС витрат пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 38663,36 грн. Виконавчий лист було надіслано до органів виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду відповідно до вимог законодавства, однак 28.01.2021 року органами державної виконавчої служби було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. При цьому, підставою згідно постанови державного виконавця, є відсутність можливості з`ясувати місцезнаходження боржника, а також відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуте стягнення, а здійснені державним виконавцем, відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження», заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. При цьому, як зазначає представник скаржника, державним виконавцем не наводяться жодних таких дій, в результаті яких державним виконавцем не було знайдено майно та прийнято рішення про повернення виконавчого документу МВС. У зв`язку із вищезазначеним, керуючись ЗУ «Про виконавче провадження», представник скаржника - Міністерства внутрішніх справ України просив суд визнати протиправними дії Подільського міжрайонного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в м.Одеса щодо винесення постанови від 28.01.2021 року про повернення виконавчого документу стягувачу, скасувати постанову від 28.10.2021 року та зобов`язати Подільський міжрайонний відділ Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в м.Одеса продовжити виконавчі дії стосовно виконання рішення суду у справі №506/56/19. Крім того, представник Міністерства внутрішніх справ України просив суд поновити строк для звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця, посилаючись на те, що відповідно до ч.6 ст.124 ЦПК України, строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення документи здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку. Так, представник скаржника зазначає, що постанову державного виконавця про повернення виконавчого документу МВС отримало 16.02.2021 року. Ухвалою Красноокнянського районного суду Одеської області від 12.03.2021 року адміністративний позов МВС повернуто з підстав, що позов слід подавати в рамках цивільного судочинства, яку МВС отримав 23.03.2021 року (вх.№2518) У зв`язку із вищезазначеним, МВС України звернулося повторно до суду із відповідним позовом, однак ухвалою від 12.03.2021 року Красноокнянського районного суду Одеської області адміністративний позов було повернуто з підстав того, що МВС невірно було зазначено сторони та назву документу, який надсилався суду, яку МВС отримало 20.04.2021 року. У зв`язку із вищезазначеним, представник заявника просив суд поновити строк на звернення із вищезазначеною скаргою.

Ухвалою Красноокнянського районного суду Одеської області від 22.07.2021 року В задоволенні скарги Міністерства внутрішніх справ України (місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул. Богомольця буд.10, ЄДРПОУ 00032684) на дії державного виконавця, а саме Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (місцезнаходження: проспект Шевченка, буд.16, м.Подільськ Одеської області, ЄДРПОУ 38701485), стягувач: Міністерство внутрішніх справ України, боржник: ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) - відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивовано тим, що державний виконавець здійснював заходи щодо отримання інформації про доходи, а також тим, що ухвалена державним виконавцем Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ПМУМЮ (м.Одеса) постанови про повернення виконавчого листа по справі №506/56/19 та відмова суду у задоволенні вищезазначеної скарги не призводить до порушення права Міністерства внутрішніх справ України на судовий захист цивільних прав і інтересів шляхом виконання рішення суду, оскільки не позбавляє скаржника (стягувача) Міністерства внутрішніх справ України звернутися повторно до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ПМУМЮ (м.Одеса) з виконавчим листом по справі №506/56/19, або за місцем перебування чи роботи боржника ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду 17.08.2021 року Міністерством внутрішніх справ було подано апеляційну скаргу відповідно до вимог апелянт просить скасувати ухвалу Красноокнянського районного суду Одеської області від 22.07.2021 року та скаргу Міністерства внутрішніх справ України на дії державного виконавця, а саме Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), стягувач: Міністерство внутрішніх справ України, боржник: ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.08.2021 року апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на ухвалу Красноокнянського районного суду Одеської області від 22.07.2021 року було залишено без руху, повідомлено апелянта про необхідність виправити недоліки апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду. Роз`яснено апелянту, що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк, суддею буде прийняте процесуальне рішення передбачене ст. 357 ЦПК України.
22.11.2021 року апелянтом подано заяву якою усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.11.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на ухвалу Красноокнянського районного суду Одеської області від 22.07.2021 року по справі за скаргою Міністерства внутрішніх справ України на дії державного виконавця, а саме Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), стягувач: Міністерство внутрішніх справ України, боржник: ОСОБА_1 було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.11.2021 року справу призначено до розгляду.
16.02.2023 року в судове засідання сторони не з`явивилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.02.2023 року було витребувано в Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ПМУЮ (м. Одеса) належним чином завірені, прошиті та пронумеровані копії усіх матеріалів виконавчого провадження №61157318 по примусовому виконанню виконавчого листа №506/56/19 від 27.06.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 витрат у сумі 38663,36 грн. на користь Міністерства внутрішніх справ України.
Витребувані матеріали виконавчого провадження надійшли до суду 13.03.2023 року.
06.04.2023 року в судове засідання сторони не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Інші сторони в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань не подавали, про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності сторін.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції було прийнято ухвалу за неповного з;ясування фактичних обставин справи, з огляду на що, заявник вважає Ухвалу Красноокнянського районного суду Одеської області від 22.07.2021 року незаконною та необгрунтованою, такою, що прийнята з істотними порушеннями норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що виконавчий лист було надіслано до органів виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду відповідно ло вимог чинного законодавства. Однак 28.01.2021 року органами державної виконавчої служби ухвалено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.
Апелянт вказує, що підставою, згідно постанови, є відсутність можливості з`ясувати місцезнаходження боржника майна на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем, відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.
Разом з тим, апелянт звертає увагу суду на той факт, що державним виконавцем не наводяться жодних таких дій, в результаті яких, державний виконавцем не було знайдено майна та прийнято рішення про повернення виконавчого документу МВС.
Виконавче провадження №61157318 щодо виконання виконавчого листа про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь МВС України було завершено державним виконавцем на підставі вимог п. 5 ч. 1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: виконавчий лист повернуто стягувачу.
Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, представнику МВС було відомо, що у минулому році Київським районним судом м. Харкова було постановлено вирок, де було зазначено, що боржник відбуває покарання.
Тобто державному виконавцю було відомо місцезнаходження боржника, проте останній не надіслав виконавчий документ за місцем знаходження майна боржника, не звернувся до Харкова, де боржник відбуває покарання і не вияснив чи працює ОСОБА_1 та не звернув стягнення на заробітну плату.
Враховуючи вищенаведене апелянт вважає, що державним виконавцем Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не було вжито усіх необхідних заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» щодо примусового виконання виконавчого листа №506/56/19. Виданого Красноокнянським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь МВС України витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 38 663,36, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при постановленні оскаржуваної ухвали.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали судді в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Так, відповідно до положень ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закону України "Про виконавче провадження").
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).
За приписом статті 2 ЗУ «Про виконавче провадження» засадами виконавчого провадження є верховенство права; обов`язковість виконання рішень; законність; диспозитивність; справедливість; неупередженість та об`єктивність; гласність та відкритість виконавчого провадження; розумність строків виконавчого провадження; співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються ЗУ "Про виконавче провадження".
Згідно ст. 13 ЗУ «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Стаття 18 ЗУ «Про виконавче провадження», зобов`язує виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом.
Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.
Згідно з ч. 4 ст. 24 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.
Ч. 2 ст. 36 зазначеного Закону визначено, що розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.
Розділом VII ЗУ «Про виконавче провадження» визначено порядок звернення стягнення на майно боржника.
Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення регламентований нормами розділу VII ЦПК України (Судовий контроль за виконанням судових рішень).
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 17.04.2019 у справі №342/158/17 як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
06 вересня 2019 року Красноокнянським районним судом Одеської області Міністерству внутрішніх справ України видано виконавчий лист за рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 27.06.2019 року по справі №506/56/19 за позовом військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах: Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь Міністерства внутрішніх справ України (адреса місцезнаходження: вул. А.Богомольця, 10, м. Київ, 01024, код ЄДРПОУ 00032684) витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 38663,36 грн. (з них: 7396,69 грн. – грошове забезпечення, 16020,72 грн. – продовольче забезпечення, 11292,20 грн. – речове забезпечення, 123,08 -медичне забезпечення, 2314,90 – оплата житлово-комунальних послуг, 1511,01 грн. – спожитої електроенергії, 4,76 грн. - оплата послуг (крім комунальних) /а.с.9-10/.
28.01.2021 року заступником начальника відділу Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ПМУЮ (м.Одеса) за ВП №61157318 по примусовому виконанню виконавчого листа №506/56/19 від 27.06.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 витрат у сумі 38663,36 грн. на користь Міністерства внутрішніх справ України, винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку із неможливістю з`ясувати місцезнаходження боржника, а також у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуте стягнення, а здійснені державним виконавцем, відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Крім того, як вбачається із вищезазначеної постанови, згідно вироку Київського районного суду м.Харкова №640/8769/19 – боржник відбуває міру покарання /а.с.12/.
Як вбачається із матеріалів, наданих представником представника Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ПМУМЮ (м.Одеса), державним виконавцем по виконавчому провадженні АСВП №61157318 були здійсненні наступні заходи та отриманні відповіді на запити щодо примусового виконання рішень:
- зроблено запит про наявні рахунки ОСОБА_1 , результат – боржник на обліку в органах ДФС не перебував;
- зроблено запит про реєстраційні номери облікових карток ОСОБА_1 , результат – інформація щодо джерел отримання доходів в ДРФО відсутня /а.с.39/;
- зроблено запит про зареєстровані за боржником ОСОБА_1 транспортні засоби, відповідь – в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби /а.с.40/;
- на запит державного виконавця від Територіального сервісного центру МВС №5149 надійшла відповідь, що за ОСОБА_1 автотранспортні засоби не зареєстровані /а.с.41/;
- Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області на запит заступника начальника Подільського МВДВС Південного МРУМЮ, надало відповідь, що згідно даних уніфікованої автоматизованої електронно-облікової системи-реєстру Держпродспоживслужби України наявність техніки за ОСОБА_1 не значиться /а.с.43/;
- державним виконавцем Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби сформовано довідку щодо інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідно до якого - відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно, відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та відомості з державного реєстру іпотек щодо боржника відсутні /а.с.42/;
- зроблено запит до Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, відносно ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 , відповідь – інформації не знайдено /а.с.38/;
З огляду на вказане апеляційний сул відхиляє доводи апеляційної скарги щодо бездіяльності державного виконавця в частині не звернення до м. Харкова, де боржник відбуває покарання і не отримання інформації чи працює ОСОБА_1 , оскількм вказана інформація була фактично витребувана державним виконавцем у Пенсійного фонду України, та отримана відповідь про те, що така інформація вілсутня.
- зроблено запит до Пенсійного фонду України про осіб боржників, які отримують пенсії, відносно ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 , відповідь – інформації не знайдено /а.с.38/.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем Подільського МРВДВС вживались необхідні заходи, передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» з метою примусового виконання виконавчого листа №506/56/19, виданого Красноокняським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Міністерства внутрішніх справ України витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 38663,36 грн.
Відповідно до п.п.2, 5 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», діючого на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.01.2021 року, виконавчий документ повертається стягувачу якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними та якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника).
Таким чином, враховуючи, що в результаті вжитих державним виконавцем заходів щодо розшуку майна божника у виконавчому провадженні за виконанням виконавчого листа №506/56/19, не вдалося виявити жодного майна ОСОБА_1 , на яке можливо звернути стягнення, у державного виконавця Подільського МРВДВС були законні підстави для винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу.
При цьому, представник Міністерства внутрішніх справ України в скарзі просить суд визнати протиправними дії Подільського МРВДВС Південного МУМЮ (м.Одеса), щодо винесення постанови від 28.01.2021 року про повернення виконавчого документу стягувачу, а саме виконавчого листа №506/56/19 та скасувати відповідну ухвалу, однак саме в чому полягає протиправність винесення державним виконавцем відділу вищезазначеної постанови представником скаржника не зазначено.
При цьому скарга містить лише посилання на статті ЗУ «Про виконавче провадження», які регулюють дії (обов`язки) державного виконавця щодо примусового виконання виконавчих документів.
Стаття 451 ЦПК України визначає, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
За принципами цивільного судочинства, які поширюються і на стадію судового контролю за виконанням судових рішень, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а захисту підлягає лише порушене право чи законний інтерес (ст.ст. 2, 4, 12, 13, 447 ЦПК України, статті 15, 16 ЦК України).
Оскільки з даною скаргою до суду звернувся стягувач Міністерство внутрішніх справ України, саме він повинен обґрунтувати та довести неправомірність рішень, дій чи бездіяльності виконавця, а також порушення його прав чи свобод.
Водночас скарга не містить належних обґрунтувань та доказів, які б свідчили про неправомірність дій державного виконавця при винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачу.
Що стосується посилання представника скаржника, що державним виконавцем у виконавчому провадженні за виконанням виконавчого листа №506/56/19 було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», однак державним виконавцем не проведено жодних таких дій, в результаті яких державним виконавцем не було знайдено майна, яке належить боржнику, то чинним законодавством не передбачено обов`язку державного виконавця зазначати в постанові про повернення виконавчого документа стягувачу про вчиненні ним у виконавчому провадженні заходи примусового виконання рішення.
Одночасно, відповідно до ч.1 ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
Однак відомостей, що представник скаржника знайомився з матеріалами виконавчого провадження №61157318 щодо виконання виконавчого листа №506/56/19, чи про відмову державним виконавцем в наданні для ознайомлення вищезазначеного виконавчого провадження, до суду не надано.
При цьому представником Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ПМУМЮ (м.Одеса) до суду були подані документи (запити, відповіді на запити) про проведенні ним заходи примусового виконання виконавчого листа №506/56/19, на підставі яких ним було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 28.01.2021 року.
Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги скарги є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню, оскільки, як встановлено судом, державним виконавцем не порушено прав стягувача (скаржника) та боржника.
При цьому, згідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Відповідно до ч.5 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Відповідно до ч.5 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Крім того, ухвалення державним виконавцем Подільського МРВДВС Південного МУМЮ (м.Одеси) постанови про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» не позбавляє Міністерство внутрішніх справ України можливості звернутися із вищезазначеним виконавчим листом до відділу повторно, оскільки постанову про повернення виконавчого документу стягувачу державним виконавцем було винесено 28.01.2021 року, тому скаржником (стягувачем у виконавчому провадженні) Міністерством внутрішніх справ України не пропущено строк звернення до виконання виконавчого листа, який закінчується 29.01.2024 року.
Відповідно до ч.1 ст.24 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
При цьому слід зауважити, що відповідно до вироку Київського районного суду м.Харкова від 23.03.2021 року, судова справа 640/8769/19, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст.307, ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України та призначено остаточне покарання у вигляді 10 (років) позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Вирок набрав законної сили 28.05.2020 року /а.с.54-62/.
Як вбачається із акту державного виконавця від 28.12.2020 року по примусовому виконанню виконавчого листа №640/8769/19, виданого 30.06.2020 року Київським районним судом м.Харкова про конфіскацію всього особистого майна, заступником начальника Подільського МРВДВС Південного МРУМЮ (м.Одеса) Дороговим О.Б. було встановлено відсутність особистого майна та коштів належних боржнику, що підлягають конфіскації. Боржник відбуває міру покарання /а.с.64/.
Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 на даний час відбуває покарання у місцях позбавлення волі та може бути працевлаштованим і отримувати дохід за місцем відбування покарання, то стягувач Міністерство внутрішніх справ України має право звернутися до органу державної виконавчої служби за місцем перебування та роботи боржника.
У зв`язку із вищезазначеним, винесення державним виконавцем Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ПМУМЮ (м.Одеса) постанови про повернення виконавчого листа по справі №506/56/19 та відмова суду у задоволенні вищезазначеної скарги не призводить до порушення права Міністерства внутрішніх справ України на судовий захист цивільних прав і інтересів шляхом виконання рішення суду, оскільки не позбавляє скаржника (стягувача) Міністерства внутрішніх справ України звернутися повторно до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ПМУМЮ (м.Одеса) з виконавчим листом по справі №506/56/19, або за місцем перебування чи роботи боржника ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги є такими, що не заслуговують на той факт, що були досліджені судом першої інстанції. та судом вмотивовано та обґрунтовано було відмовлено в їх задоволенні з посиланням на відповідні норми закону. Апелянтом не зазначено жодних аргументів, які б не досліджувались судом першої інстанції, та не надано суду будь-яких нових доказів в обґрунтування своїх вимог.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.
Ухвалу Красноокнянського районного суду Одеської області від 22.07.2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Повний текст постанови складено 07.04.2023 року.

Головуючий:                                                                                 О. В. Князюк

Судді:                                                          С.О. Погорєлова

                                                                                О. М. Таварткіладзе