Постанова                                      
Іменем України
22 березня 2023 року
м. Київ
справа № 757/15440/19
провадження № 61-11536св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ломанов Денис Олександрович, на постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2022 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, стягнення процентів та пені за депозитним вкладом.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 14 січня 2016 року між ним та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) було укладено договір депозитного вкладу № SAMDNFD005462288 (вклад «Стандарт на 12 місяців»), за умовами якого він поклав на депозит грошові кошти у розмірі 250 000 дол. США з виплатою йому процентів за користування вкладом в розмірі 14 % річних строком на 366 днів до 14 січня 2017 року включно.
Позивач вказував, що проценти за депозитним вкладом станом на 25 березня 2019 року йому не виплачені, тому він також має право на отримання пені за прострочення банком виконання своїх зобов`язань з виплати цих процентів на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон України «Про захист прав споживачів»).
З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь проценти за договором депозитного вкладу від 14 січня 2016 року № SAMDNFD005462288 у розмірі 35 700 дол. США, що еквівалентно за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) 962 604,13 грн; а також пеню за прострочення виплати процентів за депозитним вкладом, передбачену частиною п`ятою частини 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 846 090 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 22 811 347,88 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Печерський районний суд міста Києва своїм рішенням від 24 лютого 2021 року (у складі судді Новака Р. В.) позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти за договором депозитного вкладу від 14 січня 2016 року у розмірі 35 700 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 962 504,13 грн.
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виплати процентів у розмірі 250 000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день подачі позову становить 6 740 000 грн.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про стягнення процентів за користування депозитом та пені за несвоєчасне повернення вкладу є доведеними. 
Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем на підтвердження існування між сторонами договірних правовідносин було надано оригінал договору вкладу, який підписаний представником відповідача та скріплений печаткою. Суд першої інстанції вважав розрахунок грошових сум у частині нарахування пені та суми невиплачених процентів правильним. Водночас, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог та вирішуючи питання щодо стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції, враховуючи тривале та безпідставне невиконання відповідачем законних вимог позивача встановив, що відповідач завдав йому збитків у зв`язку із тим, що після отримання заяви про видачу коштів продовжував користуватись на власний розсуд неповернутими активами позивача. Суд першої інстанції виходив з наявності підстав для зменшення розміру пені, яку просив стягнути позивач з відповідача, з 23 776 851,13 грн до 6 740 000,00 грн (еквівалент суми утримуваних коштів станом на день подачі позову - 25 березня 2019 року).
Київський апеляційний суд своєю постановою від 18 травня 2022 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що обов`язковою умовою, яка визначає договір банківського вкладу як дійсний, тобто з дотриманням письмової форми, є видача банком документа, що підтверджує внесення вкладу. При цьому, такий документ повинен відповідати вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності.
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що оскільки документи, які видаються на підтвердження дотримання письмової форми договору банківського вкладу та внесення грошових коштів, у позивача відсутні (чеки, квитанції, виписки, прибуткові касові ордери тощо), то вказане свідчить, що ПАТ КБ «ПриватБанк» жодних депозитних коштів за договором № SAMDNFD005462288 від позивача не отримувало та відповідний договір з ним не укладало. Сам по собі договір депозитного вкладу, копія якого долучена позивачем до позовної заяви, не є прибутковим касовим документом, передбаченим Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), та не засвідчує факт прийняття банком від вкладника готівки.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, наголосив на тому, що, вказуючи про виконання позивачем обов`язку з доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні оригінали або посвідчені судом копії квитанцій чи інші касові документи про внесення коштів на депозитний рахунок згідно з умовами договору банківського вкладу, які позивач повинен був надати як доказ належного виконання умов цього правочину з його сторони, а тому договір про депозитний вклад від 14 січня 2016 року № SAMDNFD005462288 є нікчемним в силу закону.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд взяв до уваги аргументи апеляційної скарги банку про те, що позивач не надав належних, достатніх і достовірних доказів на підтвердження факту укладення договору та знаходження грошових коштів у розмірі 250 000 дол. США на особовому рахунку № НОМЕР_1 (за депозитним договором), та зазначив, що підстави для нарахування і стягнення процентів за вказаним вкладом відповідно до вимог статті 1061 ЦК України відсутні. Окрім того, стягуючи з відповідача на користь позивача проценти за договором депозитного вкладу, починаючи з 14 січня 2016 року до 25 березня 2019 року у розмірі 35 700 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 962 504,13 грн, виходячи із процентної ставки 14 % річних, суд першої інстанції не надав належної уваги тому, що депозитний договір від 14 січня 2016 року № SAMDNFD005462288 є строковим правочином, умовами якого не передбачено автоматичну пролонгацію, і після припинення його дії повинна застосовуватися процентна ставка «на вимогу», яка становить 1 %.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3 % від суми нарахованих позивачем процентів станом на 29 березня 2019 року (790 днів) у розмірі 250 000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день подачі позову становить 6 740 000 грн, зауважив, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про часткове задоволення такої вимоги, оскільки частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовується до ненарахованих або невиплачених процентів, а стосується самого банківського вкладу за відповідним договором депозиту.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2022 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ломанов Д. О., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) - суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження № 61-14093св20), 25 квітня 2022 року у справі № 757/75444/17 (провадження № 61-13094св21), 14 грудня 2022 року у справі № 757/8249/20-ц (провадження № 61-13182св21) щодо повернення процентів вкладнику за депозитним договором.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково виходив з того, що позивач не довів факту укладення договору та внесення коштів, адже зазначене спростовується матеріалами справи, а саме - договором. На думку заявника, відсутність квитанції про внесення коштів не може бути підставою для визнання відсутності укладеного правочину, адже жоден нормативно-правовий акт не зобов`язує користувача послуг при укладенні договору депозитного вкладу зберігати таку квитанцію. Заявник зазначає, що інші посилання суду апеляційної інстанції є формальними, а тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню. 
Доводи інших учасників справи
У лютому 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач звертає увагу на те, що договір про депозитний вклад від 14 січня 2016 року № SAMDNFD005462288 на суму 250 000 дол. США, на який посилається позивач є нікчемним в силу закону. Факт внесення готівки позивачем в касу ПАТ КБ «ПриватБанк» є непідтвердженим належними та допустимими доказами. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Верховний Суд своєю ухвалою від 25 листопада 2022 року клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ломанов Д. О., про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнив. Поновив ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ломанов Д. О., строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 18 травня 2022 року. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ломанов Д. О., на постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2022 року залишив без руху.
09 грудня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» засобом електронного зв`язку звернулося до Верховного Суду із заявою про залишення касаційної скарги без руху, у якій просив визнати підстави, наведені в клопотанні ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ломанов Д. О., про поновлення строку на касаційне оскарження неповажними. Надати заявникові строк для звернення до суду касаційної інстанції з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження, у якому навести поважні підстави для поновлення такого строку та надати докази для їх підтвердження та у разі невиконання таких вимог - відмовити у відкритті касаційного провадження. Вказана заява обґрунтована тим, що представник позивача - адвокат Ломанов Д. О. ввів Верховний Суд в оману щодо обставин отримання оскаржуваної постанови апеляційного суду лише 21 жовтня 2022 року. Аналогічна заява з додатками засобом поштового зв`язку надійшла до Верховного Суду 19 грудня 2022 року.
На виконання ухвали Верховного Суду від 25 листопада 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ломанов Д. О., 09 грудня 2022 року надіслав до Верховного Суду нову редакцію касаційної скарги. 
13 грудня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» засобом електронного зв`язку звернулось до Верховного Суду із заявою про залишення касаційної скарги без розгляду, де просив визнати цю касаційну скаргу зловживанням процесуальними правами. Аналогічна заява АТ КБ «ПриватБанк» засобом поштового зв`язку надійшла до Верховного Суду 19 грудня 2022 року.
Верховний Суд своєю ухвалою від 19 грудня 2022 року продовжив ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ломанов Д. О., строк для усунення недоліків касаційної скарги.
На виконання ухвали Верховного Суду від 19 грудня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ломанов Д. О., подав нову редакцію касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2022 року.
12 січня 2023 року засобом електронного зв`язку до Верховного Суду надійшла заява АТ КБ «ПриватБанк» про відмову у відкритті касаційного провадження, посилаючись на пункти 4, 5 частини другої статті 394 ЦПК України.
12 січня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» також звернулось до Верховного Суду із заявою, у якій просило визнати подану адвокатом Ломановим Д. О. в інтересах ОСОБА_1 , касаційну скаргу у цій справі зловживанням процесуальними правами та постановити окрему ухвалу і направити її до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва, та повернути цю скаргу заявникові без розгляду. У цій заяві АТ КБ «ПриватБанк» вказувало на те, що представник позивача - адвокат Ломанов Д. О. брав участь у судових засіданнях у апеляційному суді, а також був присутнім під час проголошення постанови апеляційного суду. 
Верховний Суд своєю ухвалою від 23 січня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував матеріали справи із Печерського районного суду міста Києва.  
У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2023 року справу призначено до розгляду.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суд першої інстанції встановив, що 14 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір депозитного вкладу № SAMDNFD005462288 (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), за умовами якого позивач передав банку в особі Голови Правління ОСОБА_5 грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі, параметри якого вказані в розділі «Дані по вкладу». Договір вступає в силу з дня надходження грошей на рахунок.
Згідно з пунктом 2 договору нарахування процентів на суму вкладу починається з дня, наступного за днем надходження грошей в банк і проводиться за кожен календарний день. За день, коли вклад повертається вкладникові, проценти не нараховуються.
Пунктом 3 договору передбачено, що після закінчення кожного повного місяця, минулого з моменту укладення договору, в перший робочий день, який є наступним за датою оформлення договору, після 15:00 нараховані проценти за вкладом зараховуються на карту/рахунок №  НОМЕР_1 .
Пунктом 6 договору встановлено, що після закінчення строку вкладу банк перераховує грошові кошти з депозиту на вклад вкладника «на вимогу». 
Зі змісту розділу «Дані по вкладу» договору депозитного вкладу вбачається, що ОСОБА_1 розміщує на депозиті в ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у розмірі 250 000 дол. США з виплатою йому 14 % річних строком на 366 днів до 14 січня 2017 року включно, а банк відкриває вкладнику особовий рахунок №  НОМЕР_1 , на який зараховується вклад. На суму коштів по вкладу «на вимогу» № НОМЕР_1 нараховуються проценти по ставці 1 % річних.
Цей договір засвідчений підписами ОСОБА_1 та керівника відділення № 41 Філії «Розрахунковий центр» ПАТ КБ «ПриватБанк» Козловою Н. С. та скріплений печаткою керівника цього відділення банку.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає повністю.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив з недоведеності позивачем своїх вимог щодо стягнення з відповідача процентів за вкладом та пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи таке.
Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою (пункт 2 статті 208 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 638 ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Частиною першою статті 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
При вирішенні питання щодо дотримання письмової форми договору необхідно врахувати також пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) та чинної на час розгляду справи.
Відповідно до пункту 1.4 Положення, пункту 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та, яка втратила чинність на підставі Постанови НБУ від 25 вересня 2018 року № 103), письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.
Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції № 492).
У договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час її виконання), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.
Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ № 174 від 01 червня 2011 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (пункт 1.1). Касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії, відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Згідно з пунктом 1.2 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 було визначено зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом.
Відповідно до пункту 1.3 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.
Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником.
Відповідно до пункту 1.6 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій.
Відтак, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.
Верховний Суд у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17 (провадження № 61-4981св19), зокрема, дійшов висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнта є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Відповідні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), зробила висновок, що суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.
Частинами третьою та четвертою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
За змістом частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 263-265 ЦПК України дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у постанові.
Апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, та застосувавши закон, що їх регулює, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням зібраних у справі доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.
Так, на підтвердження укладення договору банківського вкладу, крім оригіналу договору, вкладник не надав квитанцій, що підтверджує внесення коштів на відповідний рахунок. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, встановив, що відповідно до висновку щодо проведеного службового розслідування за фактом зловживання зі сторони керівника відділення № 41 Філіалу «Розрахунковий центр» Козловою Н. С., договір від 14 січня 2016 року № SAMDNFD005462288 є фіктивним та відображена у ньому сума не відповідає сумі, реально внесеній клієнтом ( ОСОБА_1 ) до банку. Відповідно до змісту цього висновку, при проведенні службового розслідування службою безпеки АТ КБ «ПриватБанк» були відібрані пояснення ОСОБА_6 , згідно з якими вона повідомляла, що познайомилась із клієнтом ОСОБА_1 у 2011 році, працюючи в одному із відділень банку, та згодом за погодженням останнього мала доступ до його депозитних і карткових рахунків, кошти з яких знімала та витрачала на різні товари і послуги у власних інтересах та в інтересах клієнта, зокрема, на придбання квартири та оплати ремонтних робіт у ній, а договір депозитного вкладу від 14 січня 2016 року № SAMDNFD005462288 оформила на вимогу клієнта без фактичного внесення коштів на депозитні рахунки, оскільки, на думку ОСОБА_1 , зазначена в цьому договорі сума коштів повинна була знаходитись на його інших депозитних рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 20 зворот).
Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав лише оригінал договору банківського вкладу, зі змісту якого не вбачається, що на момент його укладення грошові кошти були внесені ним на відповідний рахунок, відкритий банком, оскільки вказаний договір тільки визначає порядок та умови розміщення грошових коштів на такому рахунку та сам по собі не свідчить про внесення таких коштів.
Отже, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність позивачем наявності договірних відносин з банком щодо розміщення грошових коштів на депозитному вкладі, які виникли на підставі договору від 14 січня 2016 року № SAMDNFD005462288. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що на виконання умов цього договору він вніс на депозитні рахунки, відкриті у ПАТ КБ «ПриватБанк», грошові кошти в доларах США в сумі, зазначеній у цьому договорі. Як і не надав суду доказів внесення на депозитний рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк» №  НОМЕР_1 грошових коштів в доларах США.
Установивши, що позивачем не доведено належним чином факту наявності між сторонами правовідносин, які виникли з договору від 14 січня 2016 року № SAMDNFD005462288, у справі, що переглядається, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Крім того, апеляційним судом у сукупності з іншими доказами надано оцінку і розписці ОСОБА_1 від 30 травня 2017 року б/н, у якій він вказав, що зобов`язання відповідача перед ним виконані в повному обсязі, будь?яких претензій до ПАТ КБ «ПриватБанк» він не має (а.с. 26, т. 1). 
Апеляційним судом враховано при оцінці доказів, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання договору на рахунок позивача провело зарахування грошових коштів в розмірі 230 810,86 дол. США з відкритого рахунку дебіторської заборгованості ОСОБА_6 . 
Обґрунтованими також є висновки апеляційного суду про відсутність підстав для нарахування і стягнення процентів за вказаним вкладом відповідно до вимог статті 1061 ЦК України, з огляду на те, що позивач не надав належних, достатніх і достовірних доказів на підтвердження факту укладення договору та знаходження грошових коштів у розмірі 250 000 дол. США на особовому рахунку № НОМЕР_1 (за депозитним договором).
Крім того, правильними є висновки апеляційного суду про відмову у стягненні пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», нарахованої за прострочення виплати процентів за депозитним вкладом, як такі, що є похідними від вимог позивача про стягнення таких процентів.
У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду, зроблених у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження № 61-14093св20), 25 квітня 2022 року у справі № 757/75444/17 (провадження № 61-13094св21), 14 грудня 2022 року у справі № 757/8249/20-ц (провадження № 61?13182св21) щодо виплати процентів за вкладом.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Верховним Судом також враховано, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Зі змісту наведених заявником постанов Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження № 61-14093св20), 25 квітня 2022 року у справі № 757/75444/17 (провадження № 61-13094св21), 14 грудня 2022 року у справі № 757/8249/20-ц (провадження № 61?13182св21) вбачається, що вкладником на підтвердження наявності між ним та банком договірних правовідносин, крім договору банківського вкладу, були надані квитанції про внесення коштів на депозитний рахунок, які підтверджують розміщення грошових коштів на банківському рахунку, що свідчить про обґрунтованість вимог щодо стягнення вкладу.
Аргументи заявника щодо застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних вище постановах колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначених справах встановлені інші фактичні обставини та інші підстави позову, що у свою чергу призводить до іншого матеріально-правового регулювання спірних відносин.
Таким чином, доводи касаційної скарги, мотивована відповідь на які надана судом апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції, норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Доводи касаційної скарги щодо підтвердження наявності між сторонами договірних правовідносин не знайшли свого підтвердження під час розгляду цієї справи. 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин, суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Щодо розгляду заяв АТ КБ «ПриватБанк» про залишення касаційної скарги без розгляду, закриття касаційного провадження та відмову у відкритті касаційного провадження
АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуюсь з поновленням заявникові строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 18 травня 2022 року, подав численні заяви про залишення касаційної скарги без розгляду, закриття касаційного провадження та відмову у відкритті касаційного провадження.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 1227/8971/2012 (провадження № 14-198звц21) врахувала практику Європейського суду з прав людини, який роз`яснив, що положення статті 6 Конвенції, включаючи право на доступ до суду, поширюються також на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, якщо таке право передбачено національним законодавством. Відповідно поновлення пропущеного строку на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення є механізмом забезпечення певної гнучкості та пропорційності при вирішенні питання про допуск скаржника до апеляційного чи касаційного судів.
З аналізу практики Європейського суду з прав людини вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, у випадках, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа «Мушта проти України»); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи «Рябих проти Росії», «Устименко проти України»); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи «Безруков проти Росії», «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)).
Отже, заяви АТ КБ «ПриватБанк» про залишення касаційної скарги без розгляду, закриття касаційного провадження та відмову у відкритті касаційного провадження слід залишити без розгляду, з огляду на те, що причини, які зазначені заявником у клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження були визнані судом поважними.
Щодо розгляду заяви АТ КБ «ПриватБанк» про постановлення окремої ухвали
АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Верховного Суду із заявою про постановлення окремої ухвали, у якій просило визнати подану адвокатом Ломановим Д. О. в інтересах ОСОБА_1 , касаційну скаргу у цій справі зловживанням процесуальними правами та постановити окрему ухвалу і направити її до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва, та повернути цю скаргу заявникові без розгляду. 
У цій заяві АТ КБ «ПриватБанк» вказувало на те, що представник позивача - адвокат Ломанов Д. О. брав участь у судових засіданнях у апеляційному суді, а також був присутнім під час проголошення постанови апеляційного суду, що свідчить про неповажність причин пропуску строку на оскарження судового рішення апеляційного суду. 
Статтею 420 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Частиною першою статті 262 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Відповідно до частини другої статті 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.
Вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про постановлення окремої ухвали щодо представника позивача - адвоката Ломанова Д. О., не підлягають задоволенню, оскільки окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. При цьому Верховний Суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, оскільки звернення до суду із заявою про поновлення процесуального строку є правом заявника.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ломанов Денис Олександрович, залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2022 року залишити без змін.

Клопотання Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про постановлення окремої ухвали залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук