П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/13643/22 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Гнап Д.Д. 
Суддя-доповідач -  Боровицький О. А.   
29 червня 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Курка О. П.  Шидловського В.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернулася до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Хмельницькій області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 22/14 від 22.11.2022.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 березня 2023 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , зареєстрована фізичною особою-підприємцем, код НОМЕР_1 .
Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області на підставі наказу №1681 від 27.07.2022 проведено фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за адресою здійснення підприємницької діяльності, а саме: АДРЕСА_1 , господарська одиниця магазин “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”.
За результатами перевірки складено акт № 2799/22-01-07-05/ НОМЕР_1 від 05.08.2022, яким зафіксовано порушення вимог ч. 1. ст. 50 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII із змінами і доповненнями, в частині перевищення норм тривалості робочого часу найманого працівника ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) при режимі роботи магазину з понеділка по неділю з 09 год. 00 хв. по 20 год. 00 хв.
Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області направлено на розгляд в Управління Держпраці у Хмельницькій області матеріали фактичної перевірки фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .
Управління Держпраці у Хмельницькій області на адресу позивача направило повідомлення про одержання уповноваженою посадовою особою документів, для розгляду справи про накладення штрафу, згідно якого відповідач повідомив фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 , що уповноважена посадова особа Управління 19.10.2022 одержала Акт фактичної перевірки Головного управління ДПС у Хмельницькій області ФОП ОСОБА_1 №2799/22-01-07-05/3271524321 від 05ю.08.2022 для розгляду справи про накладення штрафу за правопорушення законодавства про працю, відповідальність за яке передбачена статтею 265 Кодексу законів про працю України. Також у повідомленні відповідач зазначив, що позивач має право надати в Управління документи та/або інформацію, що стосується порушення законодавства про працю виявлених Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області.
11.11.2022 позивач подав до Управління Держпраці у Хмельницькій області письмові пояснення на спростування зафіксованих у акті фактичної перевірки № 2799/22-01-07-05/ НОМЕР_1 від 05.08.2022 порушень вимог ч. 1. ст. 50 Кодексу законів про працю України, які отриманні відповідачем - 11.11.2022 (№1386/ХМ/1-22 від 11.11.2022), що підтверджується відповідною відміткою посадової особи відповідача.
22 листопада 2022 року заступником начальника Управління Держпраці у Хмельницькій області прийнято постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 22/14, згідно якої на фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 , на підставі акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Хмельницькій області № 2799/22-01-07-05/ НОМЕР_1 від 05.08.2022, накладено штраф у розмірі 6500,00 грн., за порушення ч. 1. ст. 50 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII, із змінами і доповненнями.
Не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Згідно з частиною 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:
фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;
порушення інших вимог законодавства про працю, крім передбачених абзацами другим - дев`ятим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати за кожне таке порушення.
Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України (ч.3 ст. 265 КЗпП України).
Згідно з ч.4 ст.265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини четвертої статті 265 Кодексу законів про працю України та частини дев`ятої статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" Кабінет Міністрів України постановою від 17.07.2013 №509 затвердив Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.
Відповідно до пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту).
Штрафи можуть бути накладені, серед іншого, на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Згідно з пунктом 3 Порядку №509 справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку.
Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Як зазначено судом вище, відповідач на адресу позивача направив повідомлення про одержання уповноваженою посадовою особою документів, для розгляду справи про накладення штрафу, згідно якого відповідач повідомив фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 , що уповноважена посадова особа Управління 19.10.2022 одержала Акт фактичної перевірки Головного управління ДПС у Хмельницькій області ФОП ОСОБА_1 №2799/22-01-07-05/3271524321 від 05ю.08.2022 для розгляду справи про накладення штрафу за правопорушення законодавства про працю, відповідальність за яке передбачена статтею 265 Кодексу законів про працю України. Також у повідомленні відповідач зазначив, що позивач має право надати в Управління документи та/або інформацію, що стосується порушення законодавства про працю виявлених Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області.
Відповідно до пункту 4 Порядку №509 під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.
Спірна в цій справі постанова про накладення штрафу надіслана позивачу засобами поштового зв`язку та отримана позивачем.
Підставою притягнення до відповідальності став висновок, що ФОП ОСОБА_1 порушила вимоги ч. 1. ст. 50 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII із змінами і доповненнями, а саме, в частині перевищення норм тривалості робочого часу найманого працівника ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) при режимі роботи магазину “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , з понеділка по неділю з 09 год. 00 хв. по 20 год. 00 хв.
Судом встановлено, що 09.12.2021 між ФОП ОСОБА_1 (фізична особа) та ОСОБА_2 (працівник) укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, згідно якого працівник зобов`язаний виконувати обов`язки продавця, за адресою АДРЕСА_1 . (п. 2 Договору).
Фізична особа зобов`язується - оплачувати працю працівника у розмірі посадового окладу діючого на цей час за повністю відпрацьований місяць, або пропорційно відпрацьованому часу. (п. 3 Договору).
П. 4 Договору передбачає, що час виконання робіт встановлюється з 8 (восьмої) години до 21 (двадцять першої) години з перервою на одну годину обіду (восьми годинний робочий день), а саме: з 08:00 год до 17:00 год з перервою на обід з 13:00 год до 14:00 год, або з 13:00 год до 21:00 год, з перервою на обід з 16:00 год до 17:00 год.
Вихідні дні надаються в кількості 2 (два) дні в тиждень згідно графіка черговості. Згідно з розпорядком роботи торгівельного закладу, який працює щоденно робота працівника у загально прийнятті вихідні, святкові та не робочі дні, за усною домовленістю між роботодавцем та працівником переносяться на інші узгодженні дні. (п. 5 Договору).
Відпустка надається в розмірі 24 календарних дні за відпрацьований рік. (п. 6 Договору).
На підтвердження дотримання вимог законодавства про працю позивачем до суду надано копії графіків роботи та табелів обліку використання робочого часу, що ведеться у ФОП ОСОБА_1 в усіх працівників, в тому числі і ОСОБА_2 , згідно яких судом встановлено, що тривалість робочого часу найманого працівника ОСОБА_2 не перевищує 40 годин на тиждень.
В матеріалах справи містяться письмові пояснення ОСОБА_2 , в яких остання пояснила про те, що вона працювала з 08:00 год до 17:00 год з перервою на обід з 13:00 год до 14:00 год; або з 13:00 год до 14:00 год, або з 13:00 год до 21:00 год, з перервою на обід з 16:00 год до 17:00 год, робочий день не перевищував 8 (вісім) годин. Вихідні дні надавалися 2 (два) дні в тиждень за усною домовленістю між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 .
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, відповідачем на підставі належних та допустимих доказів не доведено, що тривалість робочого часу ОСОБА_2 перевищила 40-ка годинний тиждень, а подані до суду матеріали не визначають тривалості робочого часу
В ході розгляду справи судом встановлено, що 11.11.2022 ФОП ОСОБА_1 подала до Управління Держпраці у Хмельницькій області письмові пояснення на спростування зафіксованих у акті фактичної перевірки № 2799/22-01-07-05/ НОМЕР_1 від 05.08.2022 порушень вимог ч. 1. ст. 50 Кодексу законів про працю України, а також на їх підтвердження докази, в яких позивач пояснила відповідачу про те, що у відповідності до вимог трудових договорів, графіків роботи та табелів обліку використання робочого часу, що ведеться у ФОП ОСОБА_1 в усіх працівників, в тому числі і ОСОБА_2 , що визначена в матеріалах перевірки податкового органу, тривалість робочого часу не перевищує 40 годин на тиждень. При цьому зауважила, що посадовими особами податкового органу, під час проведення перевірки не враховано, та не досліджувалось можливість та фактичне здійснення приватним підприємцем господарської діяльності в магазинах безпосередньо.
Однак з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 відповідач про зазначені обставини з наданням відповідних документів був обізнаний, проте такі до уваги Управління Держпраці у Хмельницькій області взяті не були.
Судом також встановлено, що матеріали перевірки податкового органу, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення, не містять жодних фактичних обставин порушення позивачем тривалості робочого часу ОСОБА_2 ..
Суд критично оцінює посилання посадових осіб податкового органу та відповідача на ототожнення режиму роботи магазину та часу виконання робіт визначеного в трудовому договорі між працівником і фізичною особою.
Відповідно до ст.ст. 42, 43 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.
Таким чином, підприємницька діяльність характеризується самостійністю.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що станом на час проведення фактичної перевірки податковим органом, позивачем законодавчо встановлена тривалість робочого часу працівника ОСОБА_2 40 годин на тиждень не порушена. Жодних доказів на спростування вказаних обставин відповідачем надано не було.
Вищевказане свідчить про те, що податковий орган під час проведення перевірки не з`ясував належним чином усіх обставин, які дозволяють встановити склад правопорушення в діях саме позивача. Цього не було зроблено і відповідачем у даній справі під час прийняття спірної постанови про накладення штрафу. Відповідачем не надано належних доказів перевищення норм тривалості робочого часу найманим працівником ФОП ОСОБА_1 .
Таким чином, суд дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_1 не було допущено порушень вимог КЗпП України щодо перевищення норм тривалості робочого часу найманого працівника.
Враховуючи викладене, постанова Управління Держпраці у Хмельницькій області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 22/14 від 22.11.2022 є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
В цій справі, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає таке.
Положеннями пункту 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1-3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат належить:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частинами 5, 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Визначаючи суму компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав:
1. договір про надання правової допомоги №19 від 21 грудня 2022 року;
2. додаток 1 до договору про надання правової допомоги №19 від 21 грудня 2022 року;
3. акт приймання-передачі наданих послуг від 22 лютого 2023 року по договору про надання правової допомоги № 19 від 21 грудня 2022 року, відповідно до якого сторони підтверджують, що загальна вартість наданих послуг та виконаних робіт становить 5000 грн;
4. довідку від 24.02.2023 видану адвокатом Сердюком Володимиром Сергійовичем, про те, що ОСОБА_1 сплачено 5000,00 грн. за виконану роботу згідно договору про надання правової допомоги, додатку №1 до договору про надання правової допомоги №19 від 21 грудня 2022 року та акту приймання-передачі наданих послуг від 22 лютого 2023 року.
Надаючи оцінку послугам, наданих адвокатом, суд зазначає, що аналіз документів позивача, який оцінено у 1000,00 грн, надання консультації щодо можливості та доцільності оскарження спірної постанови, що оцінено у 500,00 грн та складення і направлення до Хмельницького окружного адміністративного суду позовної заяви, що оцінено у 3500,00 грн, необґрунтовано вказані в якості окремих послуг, оскільки безпосередньо пов`язані з підготовкою позовної заяви і є її частиною.
Суд зауважує, що розподілу судових витрат підлягають лише ті витрати, що безпосередньо стосуються судової справи та її предмета, а тому направлення до суду позовної заяви не стосується розгляду конкретної судової справи.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір таких, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
З огляду на правову позицію Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
В даному ж випадку, суд враховує, що предмет спору в цій справі не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних. Крім цього, справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь витрат, понесених ним на правову допомогу адвоката у сумі 5000 грн, підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення таких витрат в сумі 2500 грн.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 березня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Курко О. П.    Шидловський В.Б.