УХВАЛА

04 липня 2023 року 
м. Київ

справа № 522/17869/17
адміністративне провадження № К/990/21851/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 грудня 2022 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року у справі № 522/17869/17 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Флагман-К» про скасування рішення,         
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Флагман-К», у якому просила суд:
- скасувати рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 407 від 24 грудня 2015 року про встановлення тарифів з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , для ТОВ «Флагман-К».
Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2017 року позов задоволено та скасовано оскаржуване рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 407.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано нечинним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 407; в решті позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року скасовано постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року, а справу направлено на новий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2021 року апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Флагман-К», виконавчого комітету Одеської міської ради - задоволено частково. Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2017 року - скасовано, прийнято по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та нечинним рішення     виконавчого комітету Одеської міської ради №407 від 24 грудня 2015 року про встановлення тарифів з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , для ТОВ «Флагман-К». В решті позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 19 липня 2022 року Касаційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради задоволено. Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 22.11.2017 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 6 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року, позов задоволено частково:
- визнано протиправним та нечинним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №407 від 24 грудня 2015 року про встановлення тарифів на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , для ТОВ «Флагман-К». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, відповідач вдруге звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), надіславши її 14 червня 2023 року за допомогою засобів поштового зв`язку.
Скаржник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Так, за правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
У поданій касаційній скарзі представник відповідача зазначає підстави касаційного оскарження судових рішень передбачені пунктом 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, в обґрунтування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України автор касаційної скарги зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» в аспекті того, чи підлягає оприлюдненню за 20 робочих днів остаточний варіант проєкту рішення до дати його розгляду з метою прийняття, або підготовлений проєкт рішення підлягає оприлюдненню з можливістю його подальшого опрацювання, внесення змін до нього з урахуванням зауважень та пропозицій, внесених до проекту протягом часу з моменту його оприлюднення.
Суд зазначає, що за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.
Водночас, оскаржуючи судові рішення судів попередніх інстанцій на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник вказує що судами було неправильно застосовано частину третю статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки нормами актів законодавства не встановлено обов`язку розпорядників інформації повторно оприлюднювати за 20 робочих днів проекти рішення після внесення змін до раніше оприлюднених проектів актів за результатами їх підготовки до прийняття органом місцевого самоврядування, в тому числі врахування зауважень та пропозицій в ході обговорення відповідного проекту рішення.
Разом з тим, зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що вирішуючи цей спір, суди виходили з того, що відповідно до норми частини третьої статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» проєкти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.
Разом з цим, суди установили, що наданою відповідачем роздруківкою інтернет-сторінки з офіційного сайту Одеської міської ради, яка була створена 22 жовтня 2015 року, підтверджується, що 22 жовтня 2015 року на ній було розміщено проєкт рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №407 від 24 грудня 2015 року.
Однак, на цій же інтернет-сторінці викладений доопрацьований 7 грудня 2015 року проєкт спірного рішення, відомості про дату оприлюднення якого матеріали справи не містять.
Отже, суди дійшли висновку, що спірне рішення прийнято виконкомом Одеської міської ради 24 грудня 2015 року, тобто менш, аніж через 20 робочих днів з дня оприлюднення проекту цього рішення, що свідчить про порушення відповідачем статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Суд апеляційної інстанції звернув увагу, що ці обставини є визначальними для правильного вирішення вказаного спору, оскільки не оприлюднення органом місцевого самоврядування означеної інформації, проектів рішень призводить до того, що споживачі або особи, яких стосується чи може стосуватися проект рішення, обмежені у праві подати свої зауваження чи заперечення до цього проекту.
Аналізуючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом установлено, що наведені скаржником норми є загальними, а касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо їхнього неправильного застосування судами попередніх інстанції та необхідності висновку Верховного Суду саме у цій справі щодо цих норм.
Відтак, з огляду на зазначене, посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження є безпідставним.

Також, в обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Частиною другою статті 353 КАС України встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо зокрема:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.
У відсутності обґрунтованих підстав визначених пунктами 1-3 частини другої статті 328 КАС України суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої пунктом 4 частини 4 статті 328 КАС України, в частині не дослідження доказів.
Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги в частині, зокрема, зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.
Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2022 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року у справі № 522/17869/17 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Флагман-К» про скасування рішення - повернути особі, яка її подала.
Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….
Н.М. Мартинюк,
Суддя Верховного Суду